ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4869/21 Справа № 213/24/21 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року, яке постановлено суддею Нестеренко О.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 11 березня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. у зв`язку з отриманим нею професійного захворювання на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 15 грудня 2020 року позивачу було первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 115 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 1 150 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача, які вона відчуває з урахуванням отриманого нею професійного захворювання, необхідності постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК.

Вказує, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивачу заподіяна суттєва шкода, оскільки за станом здоров`я у віці 50 років вона була змушена піти на пенсію, постійно лікуватися, так як переносить постійні фізичні страждання, її турбує пекучий, а періодично виражений біль в попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією в ліву ногу, біль між лопатками і в шийному відділі, утруднена хода, підвищена втомлюваність при ходьбі, біль в колінних, ліктьових та плечових суглобах, затерпання в руках та задишка при незначному фізичному навантаженні.

Крім того, позивач вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», відсоток втрати працездатності, необхідність постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, та пов`язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в її житті, важкість стану здоров`я та ступінь вини відповідача, у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відповідач вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці.

На думку відповідача, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки до спірних правовідносин не застосовано ст. 1167 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, АТ «ПівдГЗК» зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі представника позивача, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони були враховані та взяті судом до уваги. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, відзиву АТ «ПівдГЗК» на апеляційну скаргу позивача,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ«ПівдГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 03 липня 1989 року по 02 вересня 1992 року, працювала на посаді фільтрувальника, з 02 вересня 1992 року по 22 грудня 2003 року машиністом пітателя, з 22 грудня 2003 року по 01 лютого 2010 року фільтрувальником ІІІ розряду, з 01 лютого 2010 року по 24 травня 2019 року машиністом ексгаустера, з 24 травня 2019 року по 12 жовтня 2020 року машиністом насосних установок рудозбагачувальної фабрики №2 у рудоуправлінні ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК». 12 жовтня 2020 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.16-17-зворот).

Згідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 30 жовтня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи на підприємстві відповідача, де внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування та технологічного процесу робочого місця, позивач виконувала роботи в умовах фізичного навантаження, які перевищували нормативні показники ГДК (а.с.11).

Відповідно до п. 18 Акту, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є важкість праці (а.с. 11-12).

Висновком МСЕК від 15 грудня 2020 року позивачу було первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності (а.с. 13).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 30 жовтня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи на підприємстві відповідача, де внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування та технологічного процесу робочого місця, позивач виконувала роботи в умовах фізичного навантаження, які перевищували нормативні показники ГДК (а.с.11).

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач пропрацювала на підприємстві відповідача в період з 1989 року по 2020 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 15 грудня 2020 року позивачу було первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ "ПівдГЗК" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки до спірних правовідносин не застосовано ст. 1167 ЦК України, оскільки суд першої інстанції вирішив справу на підставі норм матеріального права, а саме ст. 153 КЗпП України, ст. 237-1 КЗпП України, що діяли на час виниклих правовідносин та регулювали спірні правовідносини.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з професійним захворюванням позивачу систематично спричиняється фізичний біль, оскільки вона змушена регулярно проходити медичне лікування, огляди експертних комісій, що призводить до істотної зміни звичного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності. Внаслідок професійного захворювання, отриманого позивачем на підприємстві відповідача, вона за станом здоров`я у віці 50 років була змушена піти на пенсію та постійно лікуватися, так як переносить постійні фізичні страждання, її турбує пекучий, а періодично виражений біль в попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією в ліву ногу, біль між лопатками і в шийному відділі, утруднена хода, підвищена втомлюваність при ходьбі, біль в колінних, ліктьових та плечових суглобах, затерпання в руках та задишка при незначному фізичному навантаженні.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача АТ "ПівдГЗК", відсоток втрати професійної працездатності, безстроково, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 115 000 гривень до 180 000 гривень.

Тому колегія суддів вважає, що не заслуговує на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ «ПівдГЗК» і збільшивши його з 1150 гривень до 1 800 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині збільшення розміру моральної шкоди та судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача АТ «ПівдГЗК» на користь держави підлягають стягненню 2 250 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу - Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 115 000 грн. до 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн.

Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 1150 гривень до 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят ) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: