Провадження № 2/752/64/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.03.2021 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Оджубейської Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виселення, вселення та встановленння факту,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.05.2007 р. по 21.12.2012 р., встановлення факту перебування квартири № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 в спільній сумісній власності сторін, та поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на кв. НОМЕР_2, в буд.АДРЕСА_1 , а також вселення її в квартиру, виселення відповідача та визнання права власності на автомобіль Нісан, 2011 р. випуску, д.н. НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з травня 2007 р. проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, однак зареєстрували шлюб лише 21.12.2012 р. На момент звернення до суду шлюбні відносини були припинені.

Факт проживання однією сім`єю підтверджується численними спільними фотографіями, сумісними поїздками на відпочинок за кордон, чеками на доставку товарів за адресою спільного проживання, чеками на оплату ремонтних робіт, а також можуть бути підтверджені показами свідків.

Також позивач зазначає, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу її мати здійснила останній платіж в розмірі 16000 гривень за інвестиційним договором, який був укладений ОСОБА_2 на придбання квартири НОМЕР_4, в буд.АДРЕСА_1 , вони їздили знайомитись до рідних ОСОБА_2 в Ізраїль, кожного року спільно подорожували, вели спільний бізнес.

Для розвитку бізнесу вони за пропозицією власника будинку АДРЕСА_1 купили два нежитлових приміщення на технічному поверсі, які в подальшому на підставі рішення суду були визнані житловими приміщеннями.

Для проведення ремонту в зазначених квартирах була продана квартира № НОМЕР_4 в буд.АДРЕСА_1 та автомобіль Тайота.

В червні 2012 року на квартири № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в буд.АДРЕСА_1 були виготовлені нові технічні паспорти.

Позивач посилається на те, що з кінця 2012 р. по кінець 2013 р. вона особисто займалась ремонтом в квартирі № НОМЕР_2 , вкладала в зазначений ремонт власні кошти, отримані від ведення власного бізнесу

В серпні 2014 року відносини між сторонами значно погіршились і відповідач із застосування сили виселив її з квартири, пошкодив речі, змінив замки від вхідних дверей.

Позивач посилається на те, що відповідач умисно не реєстрував право власності на кв. НОМЕР_2, НОМЕР_3 в буд.АДРЕСА_1 і зареєстрував їх лише після розірвання шлюбу.

Оскільки квартири №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 є спільним сумісним майном подружжя в зв`язку з його придбання за рахунок спільних коштів, а також враховуючи, що ремонті роботи в кв.НОМЕР_2 були проведені за кошти позивача та її родини, остання просить здійснити поділ сумісного майна подружжя та визнати за нею право власності на квартиру № НОМЕР_2 в буд.АДРЕСА_1 , вселити її в квартиру, виселити відповідача з даної квартири, а також визнати право власності на автомобіль Нісан, 2011 р. випуску, д.н. НОМЕР_1 , який також був придбаний за спільні кошти подружжя.

На підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 18.09.2015 р. відкрито провадження у справі.

16.03.2016 р. позивач подала заяву про зміну розміру позовних вимог, відповідно до якої просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.05.2007 р. по 21.12.2012 р., встановити факт перебування квартири № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 в спільній сумісній власності сторін, та поділити спільне сумісного майно подружжя, шляхом визнання за нею права власності на кв. НОМЕР_2 та побутові речі, що в ній знаходяться, в буд. АДРЕСА_1 ,а також вселити її в квартиру, виселивши відповідача.

Відповідачем подані заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких останній заперечив факт спільного проживання з позивачкою до кінця 2010 р., оскільки на той час проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 , що підтверджується відомостями про місце реєстрації в квартирі її батька, хоча не заперечував факт знайомства з позивачкою в 2007 р. та підтримання з нею романтичних стосунків, які не мали характеру сімейних відносин. Також відповідач заперечував належність на праві спільної сумісної власності квартир №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3 в буд.АДРЕСА_1 , оскільки право власності на зазначені квартири було визнано на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22.04.2013 р., яким встановлено, що кошти внесені в січні 2010 року за дане нерухоме майно, ще до проживання з позивачем.

29.10.2019 р. судом закрито підготовче провадження у справі.

Позивач та її представник в ході судового розгляду підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України, шляхом вручення судової повістки, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення. В зв`язку з повторною неявкою відповідача в судове засідання суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.12.2012 р. по 25.11.2014 р.

Позивач звертаючись до суду просить встановити факт спільного проживання сторін з травня 2007 р. по 21.12.2012 р. однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Такий правовий висновок зроблений в постанві Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до поданих відповідачем письмових заперечень останній не визнає факт спільного проживання з позивачем до кінця 2010 р., хоча не оспорює факт знайомства з нею з травня 2007 р. та підтримання певних стосунків, які не мали ознаки сімейних, оскільки він проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 та був зареєстрований за адресою місц проживання її батька.

Матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження проживання сторін у справі однією сім`єю до 2012 р., оскільки документи про придбання майна, проведення спільно ремонтних робіт в квартирах НОМЕР_2, НОМЕР_3 в буд.АДРЕСА_1 стосуються періоду з 2012 р. по 2014 р.

Фотосвітлини, долучені до матеріалів справи, не можуть підтверджувати факт спільного проживання сторін однією сім`єю в розумінні положень сімейного кодексу.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що сторони в період з 2007 р. по 21.12.2012 р. не перебували в іншому шлюбі, що є обов`язковою умовою для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.

В силу положень ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена позиція висловлена в Постанові ВСУ від 7 вересня 2016 року м.Київ №6-801цс16.

Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22.04.2013 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ Експериментальна будівельна фірма «ПСП», треті особи:Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві, КП «Житло-Сервіс», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна» судом встановлено, що 09.09.2005 р. між ОСОБА_2 та ТОВ Експериментальна будівельна фірма «ПСП» укладено Договір № 0099-1/05 про пайову участь у будівництві житлового будинку, відповідно до якого позивач мав отримати у власність, за умов повного інвестування 400 м.кв. у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору ОСОБА_2 сплачено 365260 гривень, що підтверджується довідками від 01.01.2010 р. та актами приймання пердачі від 26.12.2007 р., відповідно до яких ОСОБА_2 передано збудовані квартири-студії №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . Судом було визнано право власності ОСОБА_2 на квартири №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в буд.АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу положень ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК України).

Обставини, встановлені судовим рішення в силу положень ст.. 82 ЦПК України не пілягають доказуванню.

Позивачем не надано належних доказів на спростування обставин, встановлених судовим рішенням від 22.04.2013 р., і що кошти, сплачені за Договором пайової участі відповідачем є спільними коштами сторін у справі.

Також позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження придбання майна, побутової техніки, що знаходиться в квартирі НОМЕР_2, буд.АДРЕСА_1 , за спільні кошти в період спільного проживання, а отже таке майно не може бути визнано спільним майном подружжя.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову, в зв`язку відсутністю належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.4, 5, 77, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виселення, вселення та встановленння факту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя