Справа № 353/599/20
Провадження № 22-ц/4808/139/21
Головуючий у 1 інстанції Мотрук Л. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Жидецької С.Р., представника відповідача Тлумацької міської ради Зварич Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади Тлумацького району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області про закриття провадження у справі, постановлену суддею Мотрук Л.І. 16 листопада 2020 року у м. Тлумач Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади Тлумацького району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення третьої сесії Тлумацької міської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 89-3-2/2016 від 05.02.2016 року «Про розгляд звернення громадян», яким наданий дозвіл ОСОБА_4 на розробку детального плану території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,0778 га, вид угідь - землі житлової та громадської забудови, а також рішення восьмої сесії Тлумацької міської ради №235-8/2016 від 6 липня 2016 року «Про затвердження детального плану території», яким затверджено детальний план території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0778 га по АДРЕСА_1 , розроблений ПП «Архітектор В. Морикіт» ОСОБА_4 та надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,1000га із земель, які знаходяться у її користуванні (а.с.1-4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником будинку по АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами, садом. Право власності набуте на підставі договору дарування, посвідченого 29.03.1990 року державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Гірак Л.Ю. Відповідно до технічного паспорта на будинковолодіння від 29.05.1989 року, присадибна ділянка має розмір 0,58 га. Згідно рішення виконкому Тлумацької міської ради №1 від 17.01.1997р. йому передано в користування орієнтовно під забудову 0,06 га та 0,0641 га для ведення особистого селянського господарства, згідно п.3 рішення остаточний розмір земельних ділянок встановлюється проектною організацією на основі геодезичної зйомки. 17.05.2016 року проведено державну реєстрацію з присвоєння кадастрового номера земельній ділянці площею 0,1000 га - :21:005:0037 і видано відповідний витяг з Державного земельного кадастру, та на земельну ділянку розміром 0,0641 га - :21:005:0038 та видано відповідний акт. 10 жовтня 2019р. проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. 05 лютого 2016 року сесією Тлумацької міської ради сьомого демократичного скликання прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку детального плану території, а 06 липня 2016 року прийнято рішення, яким затверджено зазначений детальний план. Вважав, що зазначені рішення порушують його права, оскільки він має намір приватизувати земельні ділянки, а земельна ділянка, визначена у детальному плані території, який затверджений ОСОБА_4 , накладається на земельні ділянки, які знаходяться у його користуванні і щодо яких скасована державна реєстрація у спорі ОСОБА_4 з ним. Ці обставини спонукали його звернутися з цим позовом (а.с.1-4).

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2020 року провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу та його представнику про можливість подання позовної заяви до Івано-Франківського окружного адміністративного суду за правилами КАС України (а.с.155-157).

Не погодившись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вважає, що судом розпочато слухання справи у цивільному провадженні. Відповідно, на час відкриття провадження справа була підсудна Тлумацькому районному суду і дана категорія спорів слухалася у порядку цивільного судочинства, змін у складі відповідачів, які б давали підстави віднесення даної категорії справи до виключної підсудності, не відбулося.

Вказала, що викладені правові позиції у постановах Великої Палати Верховного Суду, на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, не мають преюдиційного значення, оскільки в чинних процесуальних кодексах чітко визначена інстанційна та предметна підсудність. На сьогоднішній день відповідні зміни у кодекси не внесені, тому порушувати право особи на захист, закриваючи провадження у справі на підставі постанови Верховного Суду, не відповідає засадам цивільного судочинства, передбаченим ст.2 ЦПК України.

З цих підстав просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції (а.с.180-184).

Учасники справи правом на подання відзиву не скористались що, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилася відповідачка ОСОБА_2 , про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за її відсутності.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Жидецької С.Р., представника відповідача Тлумацької міської ради Зварич Ю.А., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати рішення третьої сесії Тлумацької міської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 89-3-2/2016 від 05.02.2016 року «Про розгляд звернення громадян», яким наданий дозвіл ОСОБА_4 на розробку детального плану території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,0778 га, вид угідь - землі житлової та громадської забудови, а також рішення восьмої сесії Тлумацької міської ради №235-8/2016 від 6 липня 2016 року «Про затвердження детального плану території», яким затверджено детальний план території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0778 га по АДРЕСА_1 , розроблений ПП «Архітектор В. Морикіт» ОСОБА_4 та надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,1000га із земель, які знаходяться у її користуванні (а.с.7-8).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про надання дозволу на розроблення детального плану території є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. Тому спір є публічно-правовим. Друга позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення про затвердження детального плану, яким затверджено детальний план території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є похідною від першої позовної вимоги, а тому для об`єктивного розгляду справи та з метою захисту прав позивача, дійшов висновку про розгляд даної справи в порядку КАС України.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Європейської конвенції з прав людини. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Пунктом 1 частини другої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Положеннями частини сьомої вказаної статті визначено, зокрема, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У разі якщо в місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з частинами восьмою - одинадцятою статті 118 ЗК проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

З огляду на викладене рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16, від 13 червня 2018 року у справі № 307/2765/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 463/1865/17, від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17, від 15 травня 2019 року у справі № 352/1414/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 749/942/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 620/3487/18 (провадження № 11-418апп19)та інших.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

З наведених норм можна зробити висновок про те, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (користування). Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

При прийнятті рішення про затвердження детального планування території земельної ділянки та/або надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень про надання чи відмову в наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Крім того, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. В такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Вважаючи рішення Тлумацької міської ради № 89-3-2/2016 від 05.02.2016 року «Про розгляд звернення громадян», яким наданий дозвіл ОСОБА_4 на розробку детального плану території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,0778 га, вид угідь - землі житлової та громадської забудови, а також рішення восьмої сесії Тлумацької міської ради №235-8/2016 від 6 липня 2016 року «Про затвердження детального плану території», яким затверджено детальний план території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0778 га по АДРЕСА_1 , розроблений ПП «Архітектор В. Морикіт» ОСОБА_4 та надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,1000га із земель, які знаходяться у її користуванні, порушенням його права як землекористувача та в подальшому і як власника земельних ділянок, позивач просив визнати рішення протиправними та скасувати їх.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду виконавчим комітетом Тлумацької міської ради надано відповідь за №112 від 22.01.2021р., із змісту якої встановлено, що упродовж 2016-2018 років рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 міською радою не приймалось.

Отже, наявність існуючого речового права відповідачки на цю земельну ділянку судом не встановлено.

Як встановлено з матеріалів справи, під час прийняття рішень про затвердження детального планування території земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою Тлумацька міська рада Тлумацького району Івано-Франківської області здійснювала свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності. При цьому, оскільки в результаті реалізації таких рішень ОСОБА_2 не набула речового права на земельну ділянку, то спір в цій справі є публічно-правовим, у зв`язку з чим підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення про надання дозволу на розроблення детального плану території є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

Зважаючи на викладене, спір, який є предметом даного розгляду не пов`язаний з вирішенням питання щодо майнового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції. Справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів.

Із врахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду.

Враховуючи наведе, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, ухвалу суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 255, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області про закриття провадження у справі від 16 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.