Житомирський апеляційний суд
Справа №295/63/21 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 10 березня 2021 року суддею Перекупкою І.Г. у м. Житомирі,

у справі №295/63/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист порушених конституційних прав,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила за рахунок Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради (далі - Департамент міської ради) відшкодувати моральну шкоду, заподіяну незаконними діями при здійсненні своїх повноважень під час розгляду позовної заяви в сумі 17000 грн.

Обґрунтовувала вимоги тим, що під час розгляду позовної заяви про порушення конституційних прав на доступ до публічної інформації (справа №295/18139/19) Департамент міської ради здійснив істотні порушення законодавства (незаконне оформлення довіреності та відзиву на позовну заяву, незаконне складання відзиву на позовну заяву з порушенням законодавства, незаконне оформлення відзиву на апеляційну скаргу), якими порушив її конституційні права. Такі порушення викликали погіршення здоров`я, душевні страждання, позбавляли її можливості у реалізації її звичок та бажань, що сприяло погіршенню відносин з оточуючими людьми та інші наслідки негативного характеру.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Вказала, що суд незаконно відмовив у розгляді заперечення про недійсність правочину від 09.03.2021 з вимогами: визнати довіреність відповідача недійсним правочином, неприпустимим зловживанням процесуального права, постановити мотивовану ухвалу по суті заперечень. На її думку, суд незаконно відмовив ухвалити окрему мотивовану ухвалу щодо заперечень відповідача, на які послався у рішенні, хоча законодавством передбачено подання відзиву на позовну заяву. Також вважає, що суд допустив незаконну участь представника відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні 10.03.2021 та не надав правову оцінку довіреності №15/12 від 11.01.2020 під час розгляду справи 295/18139/19.

Суд не врахував, що оскаржуються незаконні дії при здійсненні своїх повноважень відповідачем під час розгляду справи

Також зазначила, що судом першої інстанції неправильно тлумачаться норми процесуального права та безпідставно не застосовано до спірних правовідносин ст.ст.55-56, 124 Конституції України, ч.1 ст. 4, ст. 19 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Змістом статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до позовної заяви на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог надала: довіреність № 15/12 від 11.01.2020, видану ОСОБА_2 директором Департаменту міської ради Блажиєвським І.Й. на представництво інтересів Департаменту міської ради (а.с. 5, 14), відповідь виконавчого комітету Житомирської міської ради, адресовану ОСОБА_1 , щодо повноважень оформляти довіреності (а.с.6), відзив Департаменту міської ради від 16.01.2020 на позовну заяву ОСОБА_1 у справі №295/18139/19 (а.с. 7-10), відповідь на відзив ОСОБА_1 у справі №295/18139/19 (а.с. 11-12), відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28.02.2020 у справі № 295/18139/19 (а.с. 13).

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 27.01.2021, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 09.03.2021, у справі №295/18139/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.29-31, 40-42).

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 27.01.2021 у справі №295/18139/19 заяву ОСОБА_1 про уточнення позовної заяви від 01.06.2020, із доповненнями до неї від 13.07.2020, а також заяву останньої про уточнення позовної заяви від 21.08.2020 залишено без розгляду (а.с.28).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що Департамент міської ради під час розгляду справи №295/18139/19 здійснив істотні порушення законодавства (незаконне оформлення довіреності та відзиву на позовну заяву, незаконне складання відзиву на позовну заяву з порушенням законодавства, незаконне оформлення відзиву на апеляційну скаргу), якими порушив її конституційні права та завдав їй моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу на обґрунтування своїх позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції правильно, з посиланням на норми процесуального права, зазначив, що вказані у позовній заяві обставини щодо відсутності повноважень представника Департаменту міської ради у справі №295/18139/19 на підставі довіреності № 15/12 від 11.01.2020, дотримання порядку подачі відзиву на позовну заяву та апеляційну скаргу, відповідності їх вимогам законодавства, тощо, перебувало у компетенції суду, який розглядав зазначену справу.

Будь-яких доказів на підтвердження завдання моральної шкоди Департаментом міської ради при здійсненні своїх повноважень під час розгляду справи №295/18139/19 ОСОБА_1 суду не надала, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі щодо незаконної відмови суду першої інстанції у розгляді її заперечення про недійсність правочину від 09.03.2021 з вимогами: визнати довіреність відповідача недійсним правочином, неприпустимим зловживанням процесуального права, постановити мотивовану ухвалу по суті заперечень, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції розглянув справу у межах заявлених у позовній заяві вимог та надав оцінку вказаним обставинам у рішенні суду. Окрім того, така довіреність видана уповноваженим органом на представництво своїх інтересів в суді, а наявність таких повноважень на підставі цієї довіреності під час розгляду справи мав перевіряти суд, який розглядав справу.

Інші аргументи апеляційної скарги є безпідставними та аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та процесуального права, не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 червня 2021 року.