ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4126/21 Справа № 194/797/20 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року

по цивільній справі за позовом Комунального підприємства Тернівське житлово-комунальне підприємство до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та послуг по утриманню будинку і прибудинкової території,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року Комунальне підприємство Тернівське житлово-комунальне підприємство (далі КП Тернівське житлово-комунальне підприємство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та послуг по утриманню будинку і прибудинкової території.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тернівської міської ради від 28 березня 2007 року за № 140 КП Тернівське житлово-комунальне підприємство є виконавцем житлово-комунальних послуг у місті Тернівка.

Згідно Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку від 14 травня 2015 року КП Тернівське житлово-комунальне підприємство протоколами загальних зборів у місті Тернівка визнано управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом.

Позивач зазначав, що відповідач відмов від споживання житлово-комунальних послуг не заявляла, претензій по несправностях інженерного устаткування всередині квартири не пред`являла, технічних заходів щодо обмеження можливості вжитку комунальних послуг не здійснювалося. Щомісяця позивач виконував по будинку повний комплекс житлово-комунальних послуг. Претензій щодо якості або кількості послуг відповідачем не пред`являлося. Виходячи з цього, позивачем проводились нарахування оплати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно оборотної відомості особового рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 березня 2017 року по 12 червня 2020 року без нарахувань за червень 2020 року заборгованість за житлово-комунальні послуги складає 16 371,24 грн., а саме: управління багатоквартирним будинком 6 288,42 грн.; теплопостачання 10 067,30 грн.; вивезення побутових відходів 15,52 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за оплату послуг з управління багатоквартирним будинком в розмірі 6 288,42 грн., з теплопостачання в розмірі і 10067,30 грн., з вивозу побутових відходів в розмірі 15,52 грн. та судовий збір в розмірі 2 197,00 грн.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Тернівське житлово-комунальне підприємство заборгованість за оплату послуги з управління будинком в розмірі 6 288,42 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Тернівське житлово-комунальне підприємство заборгованість за оплату послуги теплопостачання в розмірі 10 067,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Тернівське житлово-комунальне підприємство заборгованість за оплату послуги вивезення побутових відходів в розмірі 15,52 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В частині позовних вимог КП Тернівське житлово-комунальне підприємство до ОСОБА_1 щодо стягнення судового збору в розмірі 95,00 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року за № 140 виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді міста Тернівки визначено КП Тернівське житлово-комунальне підприємство.

Відповідно до протоколу зборів співвласників (власників квартир та нежитлових приміщень) будинку АДРЕСА_1 від 08 червня 2016 року КП Тернівське житлово-комунальне підприємство визнано управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , померлої - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не оспорюється сторонами.

Відповідно до довідки абонентського відділу КП Тернівське житлово-комунальне підприємство від 24 вересня 2020 року та доданого відомості розрахунку, заборгованість за період з 20 лютого 2017 року по 12 червня 2020 року без врахувань за червень 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 , складає: за теплопостачання 10 067,30 грн.; за управління багатоквартирним будинком 6 288,42 грн.; за вивіз сміття 15,52 грн.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої відділом реєстрації та проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради від 13 березня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_3 , ніхто не зареєстрований.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 11 грудня 2019 року на адресу директора КП Тернівське житлово-комунальне підприємство, ОСОБА_1 зазначає, що вона вважається власником квартири АДРЕСА_2 з моменту набрання рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року законної сили, тобто з 21 жовтня 2019 року, а тому просить розглянути питання щодо списання боргів попередніх власників, які утворилися станом на 21 жовтня 2019 року.

У відповіді директора КП Тернівське житлово-комунальне підприємство від 21 грудня 2019 року зазначено, що відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, ОСОБА_1 має боргове зобов`язання перед КП Тернівське житлово-комунальне підприємство з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно дублікатів чеків, ОСОБА_1 сплачено на користь КП Тернівське житлово-комунальне підприємство: 05 грудня 2019 року за період з 01 листопада 2019 року по 30 листопада 2019 року за опалення 382,01 грн., за квартплату 249,33 грн., за вивіз сміття 2,21 грн.; 05 грудня 2019 року за період з 01 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року за опалення 147,62 грн., за квартплату 88,48 грн., за вивіз сміття 2,21 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , яка в установленому законом порядку прийняла спадщину, а тому зобов`язана нести витрати з утримання квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України Про житлово-комунальні послуги.

Пунктом 5 частиною першою статті 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначено, що житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України Про житлово-комунальні послуги комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною другою статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 214/7766/15-ц.

У постановах від 15 березня 2018 року та 23 травня 2018 року по справах № 401/710/15-ц та 552/1527/16-ц Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що прийнявши спадщину відповідач набув право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця. Тому незалежно від того чи отримав відповідач свідоцтво про право на спадщину, чи здійснив реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, він має належним чином утримувати майно, що належить йому.

Також, Верховний Суд наголосив, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків, установлених статтями 1281, 1282 ЦК України, пред`явлення своїх вимог до ОСОБА_1 , як до спадкоємця після смерті ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, незалежно від настання строку вимоги, як на підставу звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, колегією суддів відхиляються, оскільки позивач у цій справі не заявляв вимог про стягнення з відповідача боргу спадкодавця, а просив стягнути заборгованість, яка виникла вже після смерті ОСОБА_2 , а тому зазначені норми матеріального права на ці правовідносини не поширюються.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що обов`язок утримання майна виник у неї з моменту набрання законної сили 21 жовтня 2019 року рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року, а також посилання на відсутність укладення безпосередньо з нею договорів на постачання житлово-комунальних послуг, як на підставу для звільнення її від сплати таких послуг, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Так, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відтак, з огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилась у день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким чином саме з цього моменту відповідач ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину набула речові права на успадковану квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: право володіння та право користування нею, а також успадкувала права та обов`язки спадкодавця.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що заборгованість за комунальні послуги відповідачем нарахована з дня відкриття спадщини, тобто з 20 лютого 2017 року.

Позивач фактично надавав відповідачу житлово-комунальні послуги, а відповідач, будучи власником квартири, не відмовлявся від них.

Будь-яких спорів щодо вартості розміру наданих послуг судом не встановлено.

Доводи ОСОБА_1 щодо не проживання її у спірній квартирі та не користування послугами, наданими позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки в період, за який позивач просив стягнути заборгованість, спірна квартира вже належала відповідачу, яка прийняла спадщину. Її обов`язок з утримання успадкованого майна випливає з вищенаведених положень Закону України Про житлово-комунальні послуги, норм садкового права, а також статті 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прийнявши спадщину, відповідач набула право на квартиру, успадкувавши права та обов`язки спадкодавця. Тому незалежно від того, чи отримала вона свідоцтво про право на спадщину, чи здійснила реєстрацію права власності на успадковане нерухоме майно, вона зобов`язана належним чином його утримувати.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,375,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 31 травня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко