Справа № 484/1102/21
Провадження № 2/484/715/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Маржиної Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26.03.2021 року звернулася до суду з наданим позовом, який в подальшому уточнила, мотивуючи тим, що з 17.05.2002 року перебувала у трудових відносинах з філією "Первомайський райавтодор" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України", обіймаючи посаду начальника. Наказом № 60-КК від 26.10.2020 року вона звільнена з посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. При звільненні відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, не сплатив зарплату за період з червня 2019 року по жовтень 2020 року. Будь-які спроби спілкування з керівництвом підприємства щодо виплати їй заробітної плати закінчувались лише обіцянками, не зважаючи на її скрутне фінансове положення. Вона звернулась до суду із заявами про стягнення з відповідача на її користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за результатами яких судом 15.07.2020 року та 16.11.2020 року винесено судові накази про стягнення заробітної плати. На момент звернення до суду заробітна плата їй так і не виплачена. За таких обставин, що роботодавцем при звільненні не здійснено розрахунок зі сплати заробітної плати, вважає, що відповідач має нести відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП, і просить стягнути середній заробіток за період з червня 2020 року по 26.03.2021 року в сумі 182 248 грн. 88 коп., а також стягнути заподіяну моральну шкоду в сумі 10 000 грн., оскільки через відсутність грошей, на які вона б могла розраховувати, опинилася у скрутному матеріальному становищі, через що постійно хвилюється і страждає.

Ухвалою суду від 26.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року наданий позов залишено без руху із наданням позивачці строку на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 06.05.2021 року продовжено розгляд справи.

Станом на день розгляду справи сторони належним чином повідомлені про розгляд справи, що підтверджується поштовими повідомленнями, які наявні в матеріалах справи.

Сторонами до початку розгляду справи не подано будь-яких заяв, клопотань тощо. Відповідачем не надано відзиву та доказів щодо заперечення позовних вимог.

Вирішуючи надану справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17.05.2002 року по 26.10.2020 року перебувала у трудових відносинах з філією "Первомайський райавтодор" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України", обіймаючи посаду начальника, що підтверджується записами в трудовій книжці позивачки, яку їй було видано при звільненні. При її звільненні роботодавець не провів з нею повного розрахунку, не сплатив зарплату за період з червня 2019 року по жовтень 2020 року. Відповідач лише частково сплатив 9 935 грн., що підтверджується довідкою № 123 від 22.03.2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що судовими наказами від 15.07.2020 року у справі № 484/2122/20 та від 16.11.2020 року у справі № 484/3963/20 на користь ОСОБА_1 з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України" стягнуто нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по травень 2020 року в сумі 56 715 грн. 40 коп. та в сумі 37 503 грн. 31 коп. відповідно.

Судові накази перебувають на виконанні у Відділі примусового виконання рішень у Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно наданої суду інформації, у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 58266195 про стягнення з ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК" Автомобільні дороги України", до складу якого входять виконавчі провадження № 63539292 та № 64073086 з примусового виконання зазначених вище судових наказів. Станом на 02.06.2021 року перерахування коштів на користь стягувача ОСОБА_1 не здійснювалася, що підтверджується листом від 02.06.2021 року за № 11.03.35/6343.

Отже, заборгованість по заробітній платі позивачці досі не виплачена.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як зазначено у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

При звільненні ОСОБА_1 не заявляла про спір щодо виплати належної їй суми заробітної плати за період з червня 2019 року по жовтень 2020 року. Наявність судових наказів свідчить про безспірність заборгованості. На час звернення з позовом заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачкою не сплачена. Станом на 26.03.2021 року сума заборгованості становить 84 284 грн. 02 коп.

Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з червня 2020 року по 26.03.2021 року в сумі 182 248 грн. 88 коп.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП України).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

За п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Наданий позивачкою розрахунок не обгрунтований та не відповідає Порядку нарахування середнього заробітку, затверджений постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Середньомісячна заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню: за серпень 2020 року - 4 329 грн. 35 коп.; за вересень 2020 року - 4 056 грн. 46 коп., тобто разом 8 385 грн. 81 коп. Кількість робочих днів у серпні 2020 року 20, у вересні 22, тобто всього 42 дні. Отже, середньоденна зарплата становить 199 грн. 66 коп. (8 385 грн. 81 коп. /42 дні).

Кількість робочих днів за час затримки виплати зарплати 459 днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільнені за період з червня 2019 року по 26.03.2021 року включно складає 91 643 грн. 94 коп. (199 грн. 66 коп. середньоденна заробітна плата х 459 робочих днів).

Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що працівникові ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь період затримки в сумі 91 643 грн. 94 коп.

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд дійшов до таких висновків.

Згідно п.3 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № К/9901/10765/18, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи сам факт невиплати ОСОБА_1 заробітної плати протягом тривалого часу, у зв`язку із чим вона опинилася у скрутному матеріальному становищі, через що постійно хвилювалася і страждала, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також за відсутності заперечень відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто в розмірі 50,27 % від сплаченої суми судового збору 966 грн. 44 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 77-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з червня 2019 року по 26.03.2021 року в сумі 91 643 грн. 94 коп., утримавши із вказаної суми всі обов`язкові платежі і збори, а також 5 000 грн. моральної шкоди, а всього 96 643 (дев`яносто шість тисяч шістсот сорок три) грн. 94 коп.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 966 (дев`ятсот шістдесят шість) грн. 44 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Дочірне підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна Компанія" Автомобільні дороги України", адреса: 54029, м. Миколаїв, Заводський район, вул. Галини Петрової, 2А; .

Повний текст рішення виготовлено 04.06.2021 року.

СУДДЯ: