Справа № 462/8013/19 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/2919/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м.Львів

Справа № 462/8013/19

Провадження № 22ц/811/2919/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Залізничного районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові 1 вересня 2020 року у складі судді Кирилюка А.І., у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

23 грудня 2019 року позивач звернувся з цим позовом. Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 2 лютого 2015 року (20 244,20 грн. заборгованості за кредитом, 14 925,59 грн. заборгованості за відсотками та 44 536,80 грн. пені). В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 1 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 20 244, 20 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто 1 133,26 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржує позивач. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати в частині відмови в позові та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку, в решті - рішення залишити без змін. Посилається на доводи позовної заяви. Зазначає, що відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди б/н від 2 лютого 2015 року сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 20 244,20 грн. терміном на 36 місяців з 2 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 ріку шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 20 244,20 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в Заяві, Умовах та Правилах строки. Погашення заборгованості передбачено в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 734,46 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами та Правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 28 лютого 2018 року. Згідно з п. 2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних у цій Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день по зобов`язаннях, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 6 860,27 грн. Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 5 лютого 2020 року по справі № 355/848/17 у якій зазначено, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у справі та свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів, а факт наявності та розміру заборгованості не спростовані.

Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4 і 5 статті 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Д атою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 1046 цього Кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина друга статті 1046 цього Кодексу).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статей 1054 і 1056-1 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти, визначені у договорі.

Відтак, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків.

Статтями 525, 526, 527, 530, 536, 610, 612, 615, 629 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватись належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договором. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною другою статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633 і 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 і 2 статті 551 цього Кодексу визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Встановлено, що 2 лютого 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем заяви б/н, за умовами якої банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 20 244,20 грн.

У Анкеті-Заяві зазначено, що ОСОБА_1 надав свою згоду на те, що ця Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором б/н від 2 лютого 2015 року станом на 14 листопада 2019 року становить 86 566,86 грн. та складається з: 20 244,20 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 14 925,59 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками, 14 925,59 грн. - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість; 44 536,80 грн. - заборгованість по пені; штрафи згідно генеральної угоди - 6 860,27 грн.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

У заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, позивач просив, у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до статті 625 ЦК України, пенею і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 2 лютого 2015 року, посилається на положення генеральної умови, яку підписав відповідач. Суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву-Анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з 2 лютого 2015 року до моменту звернення до суду із цим позовом (23 грудня 2019 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві положень про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Подані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-Заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Долучені до матеріалів справи, положення Генеральної угоди та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 2 лютого 2015 року шляхом підписання Заяви-Анкети. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Згідно із пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначений позивачем розмір процентів, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, яка передбачена в Умовах та Правил надання банківських послуг, є необґрунтованим, оскільки такі Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою кредитного договору від 2 лютого 2015 року.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів за кредитним договором з урахуванням наступного.

Підписавши заяву, фізична особа приєднується до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг, що стверджує особистим підписом. У заяві зазначено, що відповідач проінформований про умови кредитування.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Він користувався наданими банком коштами, що стверджується наданим розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку відповідача. Відповідач не повернув банку кошти в повному обсязі та допустив заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Ураховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то відсутність підписувідповідача в Умовах та Правилах надання банківських послуг, при наявності письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та погоджується з Умовами і Правилами, Тарифами, що заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг; не є підставою вважати, що при укладенні договору не дотримана його форма, передбачена законом.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 20 244,20 грн. терміном на 36 місяців з 2 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 ріку шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 20 244,20 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в Заяві, Умовам та правила строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 734,46 грн. для погашення заборгованості по Кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами та Правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 28 лютого 2018 року.

Згідно із п. 2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 6 860,27 грн.

Виходячи з умов Генеральної угоди та суми заборгованості заборгованість відповідача по процентах становить 11 201,42 грн. Тому вимога про стягнення процентів за кредитом підлягає до часткового задоволення та стягнення процентів у цьому розмірі.

Кредитний договір не оскаржений і не скасований.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості по відсотках в розмірі 11 201,42 грн.

В частині відмови у стягненні заборгованості за пенею оскаржуване рішення належить залишити без змін, оскільки така не передбачена кредитним договором.

В частині стягнення заборгованості за кредитом рішення не оскаржене і не переглядається.

Пропорційно до задоволених вимог відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача належить стягнути 1 894,59 грн. судового збору.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п. 1, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 1 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками та в частині розподілу судових витрат,- скасувати та в цій частині прийняти нове рішення.

Позов в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, Код , рах. № НОМЕР_2 , МФО №3052990) заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 11 201,42 грн. (одинадцять тисяч двісті одну грн. 42 коп.) та судовий збір в розмірі 1 894,59 грн. (одну тисячу вісімсот дев`яносто чотири грн. 59 коп.).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 6 травня 2021 року.

Головуючий

Судді