Провадження № 2/522/5070/21
Справа № 522/3632/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним та звільнення самовільного зайнятої земельної ділянки шляхом приведення об`єкта до попереднього стану,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.03.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просить:

- скасувати рішення державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Карякіна К.А. від 23.03.2018, індексний номер рішення: 40289015;

- скасувати рішення державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліної А.О. від 31.07.2018, індексний номер рішення: 42312927;

- скасувати запис про право власності на приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 25268688, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_2 на приміщення АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про право власності на приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 25268641, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на приміщення АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03.08.2018, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер 5188, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.;

- скасувати запис про право власності на приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 27336479, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_3 на приміщення АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власними силами та за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом проведення приміщення №24 у будинку АДРЕСА_2 до попереднього стану, відповідно до технічного паспорта від 30.11.2017, виготовленого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації» на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,3 кв.м.;

- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 01.02.2018, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , загальна площа квартири 45,3 кв.м. 23.03.2018 державним реєстратором Усатівської сільської ради Карякіним К.А. прийнято рішення про внесення змін до розділу про право власності та збільшено площу квартири з 45,3 кв.м. до 69,4 кв.м. 24.07.2018 державним реєстратором Кукліною А.О. прийнято рішення про внесення змін до розділу про право власності та було змінено площу з 69,4 кв.м. на 83,0 кв.м. також змінено тип об`єкта з квартира на приміщення. 03.08.2018 спірне приміщення відчужено ОСОБА_3 . Управління державного архітектурно-будівельного контролю провело позапланову перевірку будівництва та скасували повідомлення про початок виконання будівельних робіт і декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Позивач вважає, що збільшення площі квартири відбулося за рахунок земель комунальної власності, має ознаки самочинного будівництва, тому має бути повернуто до попереднього стану.

Відтак, наразі відсутні дозвільних документів на реконструкцію квартири, збільшення площі квартири відбулося за рахунок земель комунальної власності, які не були відведення для такої мети (пристройка на першому поверсі). Рішення про внесення змін до розділу про право власності варто скасувати, адже довідка та технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, тобто подано не повний перелік документів до реєстратора, а декларація про готовність об`єкта до експлуатації була скасована. Договір купівлі-продажу спірного майна, за яким воно було відчужене ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним, оскільки договір предметом якого є самочинне будівництво суперечить закону.

Ухвалою суду від 04.03.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10денний строк для усунення недоліків позову.

Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 12.03.2020 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 09.04.2020 року.

Розгляд справи у підготовчому засіданні 09.04.2020 року було відкладено, у зв`язку з запровадженням на території України карантинних обмежень до 16.06.2020 року.

Ухвалою суду від 23.04.2020 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 29.04.2020 року, задоволено заяву Одеської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову, накладено арешт на приміщення АДРЕСА_1 .

Розгляд справи у підготовчому засіданні 16.06.2020 року було відкладено, у зв`язку з неявкою позивача та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , наступне підготовче засідання призначено на 14.07.2020 року.

У підготовчому засіданні 14.07.2020 року було задоволено клопотання про витребування доказів, а саме витребувано копію реєстраційної справи, оголошено перерву до 06.08.2020 року.

У зв`язку з не виконанням ухвали суду про витребування доказів, підготовче засідання 06.08.2020 року було відкладено на 07.09.2020 року.

У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 07.09.2020 року, розгляд справи було відкладено на 03.11.2020 року.

До суду 27.10.2020 року надійшов відзив представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , відповідно до якого заперечували проти позову.

В обґрунтування відзиву вказано, що договір купівлі-продажу від 03.08.2019, за яким ОСОБА_3 набула право власності на спірний об`єкт, не суперечить чинному законодавству, нею не здійснювалися роботи з реконструкції та зміни функціонального призначення приміщення. Позивач не зазначив підстав для визнання договору недійсним, адже перевірка дотримання містобудівного законодавства не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації не несе правових наслідків та не є підставою для скасування державної реєстрації права власності, адже декларація вичерпала свою дію фактом виконання. Щодо самовільного зайняття земельної ділянки вказує, що нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирного будинку земельної ділянки, на якій розташований будинок.

В результаті проведеного підготовчого засідання 03.11.2020 року було закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 01.12.2020 року.

У судовому засіданні 01.12.2020 року було повернуто заяву про залучення третьої особи на підставі ст.183 ЦПК України, з метою підготовки учасників справи до судових дебатів у судовому засіданні оголошена перерва до 28.01.2021 року.

Ухвалою від 01.12.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Андрусишин В.Д. про зупинення провадження у справі.

У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 28.01.2021 року розгляд справи відкладено на 12.03.2021 року.

У судовому засіданні 12.03.2021 року представник позивача ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги, представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 заперечувала проти позову.

Ухвалою суду від 12.03.2021 року було зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення у адміністративній справі №420/11847/20 за позовом ОСОБА_3 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання протиправними та скасування наказів.

Ухвалою суду від 20.08.2021 року провадження у справі було поновлено, справу призначено до судового розгляду на 07.09.2021 року.

У судовому засіданні 07.09.2021 року було задоволено заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 18.11.2021 року.

У судовому засіданні 18.11.2021 року представник позивача ОСОБА_7 підтримав позовні вимоги та просив задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі.

Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 01.02.2018 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, а саме посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,3 кв.м. належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках (т.1 а.с.83).

13.03.2018 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , 31.07.2018 року квартиру змінено на приміщення №24 площа змінилася з 69,4 кв.м. на 83 кв.м., 03.08.2021 року право власності на приміщення зареєстроване за ОСОБА_3 , про що свідчить інформаційна довідка №201223249 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с.38-45).

Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради звернулося до Юридичного департаменту Одеської міської ради з листом від 21.02.2019, яким повідомило, що позаплановою перевіркою встановлено, що в повідомленні та Декларації об`єкти до експлуатації (щодо реконструкції квартири АДРЕСА_1 ) замовником будівництва наведено недостовірну інформацію, адже проведена реконструкція об`єкту із збільшенням геометричних розмірів фундаментів у плані з зайняттям земельної ділянки прибудинкової території багатоквартирного будинку, складено акт про дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил. Наказами Управління від 16.01.2019 скасовано повідомлення та декларацію. Просили вжити заходи реагування (т.1 а.с.46-49).

03 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продали нежитлове приміщення №24, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тарнаською А.М. та зареєстрований в реєстрі за №5188 (т.1 а.с.84-85).

З листа Головного управління Дергеокадастру в одеській області від 17.04.2020 року направленого Юридичному департаменту Одеської міської ради вбачається, що державні акти, договори оренди землі станом на 31.12.2012 року не зареєстровані в Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.153). Також Департамент комунальної власності повідомив про відсутність інформації щодо прийняття Одеською міської радою рішень про передачу у власність або користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.154).

З реєстраційної справи вбачається наявність довідки ТОВ «Бюро консалт сервіс» від 20.03.2018 року, у якій відзначено, що площа квартири збільшена до 69,4 кв.м. за рахунок засклення існуючого балкону зі зміною його призначення під веранду, що не є самочинним будівництвом (т.2 а.с.64).

В подальшому площа нежитлового приміщення стала 83 кв.м., про що свідчить технічний паспорт, виданий ТОВ «Бюро консалт сервіс» 20.03.2018 року (т.2 а.с.65-66).

Дійсно, наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/28 ДАБК від 16.01.2019 скасовано право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 07 від 16.07.2018 року «Реконструкція квартири АДРЕСА_3 , замовник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т.1 а.с.72-73).

Наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/29 ДАБК від 16.01.2019 скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 54 від 24.07.2018 року «Реконструкція квартири АДРЕСА_3 , замовник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т.1 а.с.74-75).

Не погоджуючись з вищевказаними наказами ОСОБА_3 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державного-архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року (справа №420/11847/20) позов було задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Управління державного-архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 16.01.2019 року №01-13/28ДАБК «про скасування права на виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідкам (СС1) №ОД 07». Визнано протиправним та скасовано наказ Управління державного-архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 16.01.2019 року №01-13/289ДАБК «про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 54 від 24.07.2018 року» (т.2 а.с.223-227).

Управління державного-архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подало апеляційну скаргу на вищевказане рішення та ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021 року (т.2 а.с.228-229) відмовлено у відкритті апеляційного провадження, у зв`язку з не усуненням недоліків апеляційної скарги (пропуск строку апеляційного оскарження, не сплата судового збору).

Таким чином, реконструкція квартири в нежитлове приміщення з збільшенням площі пройшла з поданням встановлених законодавством документів, тобто повідомлення про початок виконання робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування яких було скасовано. Управління ДАБК в листі ід 24.09.2021 повідомляє, що станом на 24.09.2021 в Реєстрі будівельної діяльності відсутні відомості щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 24.07.2018 (т.3 а.с.4-5).

Тобто, відсутність декларації в реєстрі є невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду, такі дії не можуть прийматися судом до уваги як такі, що свідчать про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), яка є чинною, визначає площу об`єкту нежитлового приміщення як 83 кв.м. (т.2 а.с.69-71).

Збільшення площі нежитлового приміщення саме за рахунок земель комунальної власності не підтверджується матеріалами справи, суду не представлено відповідних доказів, листи про те, що земельна ділянка у власність або оренду не передавалася згідно наявної у органів інформації не може бути безспірним доказом того, що така земля відноситься до земель комунальної власності.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Відповідно до частини 2, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У частині другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано, що «враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_5, який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна, та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року в справі № 354/612/13-ц зроблено висновок, що «з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що «аналіз частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, суди повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою».

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 жовтня 2021 року (справа № 202/7377/16-ц, провадження № 61-20139св19) дійшов висновку, що при розгляді справ про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди мають враховувати, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Тож, вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про право власності, про визнання недійсним договору купівлі-продажу є не ефективним способом захисту. Ефективним способом захисту прав позивача є звільнення земельної ділянки, шляхом приведення приміщення до попереднього стану, що по суті є знесенням прибудови.

Втім, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 жовтня 2021 року (справа № 202/7377/16-ц, провадження № 61-20139св19) також наголошував суд має з`ясувати умови, необхідні для встановлення підстав захисту прав власника земельної ділянки у спосіб знесення самочинної забудови, зокрема, чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету, чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів для з`ясування вищенаведених обставин. Нинішній власник майна ОСОБА_3 придбала нежитлове приміщення в такій формі, колишні власники спірного об`єкту будь-яких пояснень до суду не подавали. Позивач просить саме колишніх власників привести приміщення до попереднього стану, втім такі дії зачіпають права та інтереси нинішнього власника майна.

Тому, за викладених вище підстав, суд дійшов переконливого висновку, про позовні вимоги Одеської міської ради не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 23.04.2020 року при розгляді даної справи.

Відповідно до ч. 10 ст. 158 ЦПК України у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Одеської міської ради (, м. Одеса, пл. Думська, 1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ) про скасування права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним та звільнення самовільного зайнятої земельної ділянки шляхом приведення об`єкта до попереднього стану залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2020 року, якою було накладено арешт на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання рішенням законної сили.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 24.11.2021 року.

Суддя: В.Я. Бондар