Справа № 645/4454/17
Провадження № 2/645/16/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Іващенко С.О.

секретар судового засідання - Гурської С.Ю.,

за участю:

представника позивача - Савченко О.В. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - Гончаренко О.В. ,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу,

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, який в подальшому уточнила, зменшивши розмір позовних вимог.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між нею та ОСОБА_2 27 листопада 2003 року було укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_2 70 000 гривень, що на той час за курсом валют складало 13 133 доларів США, для купівлі та ремонту трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Зазначила, що боржником на підтвердження позики 70 000 грн. того ж дня, 27 листопада 2003 року складено розписку. Вважала, що за умовами договору сума боргу з врахуванням курсу валют підлягає поверненню протягом семи днів з дня пред`явлення позивачкою вимоги в сумі еквівалентній 13 133 доларів США. Посилалась на норми права викладені у ст. ст. 42,44,47,375 Цивільного кодексу України УРСР в редакції 1963 року, діючого на час укладення угоди та відповідно до ст. 151 того ж Кодексу, в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених в статті 4 цього Кодексу. Також зазначила, що відповідні правовідносини вирішуються і статтею 526 Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, який діє зараз та згідно ст.165 Цивільного кодексу України УРСР 1963 року та ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін)виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Посилалась на те, що 05 вересня 2017 року рекомендованим листом з зворотнім повідомленням надіслала відповідачам письмову вимогу про повернення боргу. Відповідачі вимогу про сплату боргу отримали, що у позивача є підтвердження, але борг не повернули.

На думку позивачки обов`язок повернення боргу повинен покладатися на колишнє подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та виходячи з положень ч.2 ст. 23 КпШС в редакції 1969 року, належними відповідачами є ОСОБА_2 , яка брала гроші в борг та її чоловік ОСОБА_4 . Зазначена позивачкою норма права передбачала, що при укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя та для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, яка потребує обов`язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути в письмовій формі.

Позивачка у своїй позовній заяві наголосила на тому, що законодавець не встановлював обов`язкової нотаріальної форми для договорів позики між громадянами. Предметом позики були гроші для придбання та ремонту квартири, які подружжя боржників отримало в той же день і одразу придбало квартиру. Остання є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому боржниками є кожний із них в рівних долях. Але, відповідачі ухиляються від виконання свого обов`язку повернути борг, який на день подання позову складає 346 448, 54 гривні, що еквівалентно 13 133 доларам США та просила суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 173 224, 27 грн. з кожного.

У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позов в якому зазначила, що позов ОСОБА_6 визнає. Також зазначила, що вона і відповідач ОСОБА_4 на момент укладення договору позики, 27 листопада 2003 року перебували у шлюбі і взяли в борг у позивача 70 000 грн. на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , борг до теперішнього часу не повернули. Підтвердила, що договір позики від 27 листопада 2003 року і розписка 27 листопада 2003 року підписані нею та що оригінали цих документів знаходяться у позивача. Причиною неповернення боргу є відсутність у неї таких грошей та непорядна поведінка другого відповідача, гроші в борг вони з ОСОБА_4 брали разом за взаємною згодою в інтересах сім`ї та те, що на даний час вона робить все можливе, щоб залагодити проблемне питання, намагається отримати банківський кредит і за його рахунок задовольнити вимоги позивача.

На виконання ухвали від 22 січня 2018 року, позивач ОСОБА_6 надала відповідь на відзив ОСОБА_2 , яким підтвердила факт повернення ОСОБА_2 їй частину боргу у сумі 2500 доларів США. На підтвердження часткової сплати боргу надала розписку, датовану 25 січня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_4 , через свого представника Адвокатське об`єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» надав відзив в якому зазначив, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 14 лютого 2003 року по 05 серпня 2016 року, що підтверджується рішенням від 05 серпня 2016 року Фрунзенського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу у справі № 645/2472/16-ц. Звернув увагу суду, що не надавав своєї згоди на укладення договору позики, яка повинна була надаватися письмово та зазначив, що він взагалі нічого не знав про існування а ні договору позики а ні розписки.

В обґрунтування відзиву посилався на норми права , а саме відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зазначив, що вбачається зі змісту ст.65 СК України, зазначена норма закону регламентує «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до вимог ч. 1, 2 зазначеної статті - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У Правових позиціях, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв`язку з винятковими обставинами у 2009 році (розділ «Сімейне право»), які є правовим звичаєм, зазначено, що вказаною правовою нормою ст.65 СК регулюються відносини які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання, у даному випадку, позики, оскільки договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Вказав на те, що така правова позиція міститься в ухвалі ВССУ від 14.09.2016 року по справі №220/702/15-ц, ухвалі ВССУ від 15.07.2015 року). Окрім того, усуваючи розбіжності у застосуванні норм Сімейного та Цивільного кодексів України, Верховний суд України у своїй Постанові від 20.02.2013 року №6-163цс12 зазначив наступне:«Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.» При цьому у своїй Постанові від 18.11.2015 року №6-388цс15 ВСУ зазначив наступне: «невиконання позичальником зобов`язань за договором позики є підставою для стягнення з нього суми боргу; договором позики не покладається обов`язок виконання на дружину/чоловіка позичальника, а надання нею/ним згоди на укладення договору не покладає на неї солідарного обов`язку з боржником, і вона/він не може відповідати за зобов`язаннями позичальника; за змістом частини четвертої статті 63 та частини другої статті 73 СК України дружина може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім`ї, а одержане за договором використано на її потреби (рішення від 2 листопада 2011 року)».

Викладаючи у відзиві свою правову позицію, ОСОБА_4 , що діяв через свого представника вказав, що виходячи із змісту ст.1047 ЦК України форма договору позики не передбачає нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Засвоєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (Такий висновок зазначено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13).

ОСОБА_4 наголосив, що договір позики укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а фактично є правочином за яким ОСОБА_2 отримала у власність грошові кошти від своєї матері ОСОБА_6 і обов`язок повернення боргу виник лише у неї - ОСОБА_2 .

Окрім того, ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, однак як вбачається із відзиву, вона не наводить жодних доказів у розумінні їх належності та допустимості, які б свідчили, про те що грошові кошти, які вона запозичила у ОСОБА_6 , начебто на потреби сім`ї, були використанні на потреби саме сім`ї.

Також ОСОБА_4 у своєму відзиві зазначив, що у лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана сторонами по справі в період перебування сторін у шлюбі та надав копію ухвали про відкриття провадження додається у справі. У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя. 17 травня 2018 року Фрунзенським районним судом м. Харкова відкрито провадження по справі №645/1887/17 (с. Бондарєва І.В. ). Після відкриття провадження по справі, стороною Позивача було отримано інформацію з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішній справ України, в якій зазначається, що за Відповідачем на праві власності зареєстровані транспортні засоби, а саме автомобіль марки MAZDA 323 F 1,3 I, (1995 року випуску) червоного кольору, №дв. НОМЕР_1 , №куз. НОМЕР_2 , з державним номерним знаком НОМЕР_3 у 15.02.2008 році та автомобіль марки PEUGEOT 107, (2011 року випуску), сірого кольору, №дв. НОМЕР_4 ,№куз. НОМЕР_5 ,з державним номерним знаком НОМЕР_6 , які були придбані сторонами по справі під час перебування у шлюбі. Таким чином, ОСОБА_2 є власницею квартири та власницею двох автомобілів. Відповідач ОСОБА_4 при цьому надав документи, що підтверджують факти набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру та автомобілі. Вважав, що ОСОБА_2 намагається уникнути розподілу майна, і саме тому ОСОБА_6 (її матір) звернулася до суду із позовною заявою про стягнення коштів за розпискою, про існування якої до цього часу, не було нікому нічого відомо та просив у зв`язку з тим, що 15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, поновити з поважних причин строк на звернення до суду із відзивом на позовну заяву.

Через свого представника ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про залишення позову без розгляду, мотивуючи його тим, що відповідно до п.7 ч.4ст.185 ЦПК України заява повертається позивачу якщо до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадках коли такі заходи є обов`язковими згідно законом.

Також ОСОБА_4 через свого представника звернувся до суду із клопотанням про призначення експертизи, мотивуючи тим, що розписка та договір «займа»,

датовані 27 листопада 2003 року, є фіктивними та складеними у 2017 році з метою ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язання по рішенню суду про розподіл майна подружжя. Згодом, ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про забезпечення доказів шляхом проведення технічної експертизи документів, просив поновити строк для звернення до суду із таким клопотанням, мотивуючи тим, що 10 липня 2018 року під час судового засідання , суд розглянувши клопотання про призначення експертизи, постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи та того ж дня, 10 липня 2018 року постановив ухвалу про призначення справи до судового розгляду по суті, однак проведення експертизи є важливим для повного, всестороннього, об`єктивного розгляду справи. До клопотання про забезпечення доказів, додано копії документів із матеріалів цивільної справи № 645/1887/17, зокрема зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, із змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 за рахунок власних коштів , отриманих у позику 15 листопада 2003 році від батька, придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_6 наголошувала у судовому засіданні, що грошові кошти були використані саме в інтересах сім`ї відповідачів, подала до суду розписку, датовану 25 січня 2018 року про те, що відповідач ОСОБА_2 повернула їй в рахунок погашення боргу за договором позики від 27 листопада 2003 року, 2500 доларів США, керуючись п.1 ч.2 ст. 49 Цивільного процесуального Кодексу України відмовилась від частини позовних вимог та просила стягнути з відповідачів борг у розмірі 138 224,27 грн. з кожного.

Згодом позивачка подала заяву, в якій користуючись процесуальним правом, просила розглядати справу за її відсутності. Наголошувала на тому, що за станом здоров`я не може більше з`являтися до суду. Повідомила суд, що позов підтримує і просить його задовольнити, обґрунтованість позову підтверджує наданими суду письмовими доказами та підтвердила зменшення позовних вимог на 70 000 грн. Крім того, подала до суду заяву про те, що на виконання ухвали суду від 12 червня 2019 року про проведення експертизи, нею через представника до суду надано оригінал поговору позики від 27 листопада 2003 року, розписку від 27 листопада 2003 року знайти не може, вважала що можливо оригінал розписки залишився або у судді або хтось її загубив. За таких обставин виконати ухвалу суду про проведення експертизи виконати в частині надання оригіналу розписки для дослідження не може.

Після дослідження матеріалів справи, представником позивачки - адвокатом Савченко О.В. було заявлено клопотання про долучення копій документів до матеріалів справи у якості доказів та відкладення розгляду справи у зв`язку із уточненням позовних вимог в сторону збільшення за причиною росту курсу долару до гривні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши наступні обставини та відповідні їм правовідносини, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданнями вільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст.12ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно договору позики від 27 листопада 2003 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_6 кошти у сумі 70 000 грн., що на момент позики становило 13133 (тринадцять тисяч сто тридцять три) долари США по офіційному курсу валют. На підтвердження отримання коштів, ОСОБА_2 виписала ОСОБА_6 розписку, яка датована також 27 листопада 2003 року.

Копія вищезазначеної розписки була долучена до матеріалів справи та завірена судом. Оригінал розписки, оглянутий в судовому засіданні та відразу після завіряння було повернуто позивачу.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачкою було вжито заходів щодо повернення боргу від відповідачів в порядку досудового врегулювання спору засобом направлення відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вимоги про повернення боргу.

В ухвалі про відкриття провадження у справі, сторонам було роз`яснено, що відповідно до ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив в якому зазначила, що позов ОСОБА_6 визнає. Також зазначила, що вона і відповідач ОСОБА_4 на момент укладення договору позики, 27 листопада 2003 року перебували у шлюбі і взяли в борг у позивача 70 000 грн. на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , борг до теперішнього часу не повернули. Підтвердила, що договір позики від 27 листопада 2003 року і розписка 27 листопада 2003 року підписані нею та що оригінали цих документів знаходяться у позивача. Причиною неповернення боргу є відсутність у неї таких грошей та непорядна поведінка другого відповідача, гроші в борг вони з ОСОБА_4 брали разом за взаємною згодою в інтересах сім`ї та те, що на даний час вона робить все можливе, щоб залагодити проблемне питання, намагається отримати банківський кредит і за його рахунок задовольнити вимоги позивача.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Водночас, згідно п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України» право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, щоці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Згідно ж усталеної прецедентної практики ЄСПЛ закон повинен бути прогнозованим для учасників провадження.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині у якій вони не встановлюють нових обов`язків, скасовують чи звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання.

22 січня 2018 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи у загальному позовному провадженні та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

В матеріалах справи міститься відповідь позивача ОСОБА_6 на відзив відповідача ОСОБА_2 про часткове погашення боргу, заява позивача ОСОБА_6 про відмову від частини позовних вимог та розписка позивача ОСОБА_6 , датована 25 січня 2018 року про часткове повернення ОСОБА_2 боргу у сумі 2500 доларів США., тому суд виходячи із змісту ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України вважає, що позов в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 боргу у сумі 138244,27 грн. підлягає задоволенню.

У судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Гончаренко О.В. зазначено, що з огляду на той факт, що договір позики укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 27 листопада 2003 року судом недійсним не визнавався, діє презумпція дійсності договору, та з огляду на цей факт та факт визнання позову, суд вважає, що позовні вимоги в частині задоволення позову стягнення коштів з ОСОБА_2 підлягають задоволенню і з цих підстав.

З огляду на те, що відповідачем ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_6 не визнано, доказів на підтвердження обов`язку сплати боргу ОСОБА_4 позивач не надала, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ч. 1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором.

Аналізуючи зміст договору позики від 27 листопада 2003 року та розписки від27 листопада 2003 року, суд виходить із того, що зазначені документи не містять доказів отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_6 коштів у борг та які дають підстави вважати, що між ОСОБА_4 від ОСОБА_6 існували відносини щодо грошового зобов`язання як між позичальником та позикодавцем.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав звільнення від доказування, визначених ст. 82 ЦПК України судом не встановлено.

Виходячи зі змісту позовних вимог, викладених позивачем ОСОБА_6 щодо факту використання відповідачами коштів, позичених у неї, на купівлю квартири АДРЕСА_1 та на ремонт у ній, суд ставиться до цього критично та вважає, що позивач жодним чином не довела факту того, що квартира АДРЕСА_1 відповідачами у справі була придбана саме за кошти, які вони позичили у неї, доказів ремонту позивач ОСОБА_6 не надала взагалі, що дає підстави суду вважати обставини викладені у позові не доведеними, а позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню у частині яка не визнається відповідачем ОСОБА_4 .

Крім того, доводи позовної заяви спростовуються доказами, наданими стороною відповідача ОСОБА_4 , а саме наданням до суду зустрічного позову ОСОБА_2 у рамках цивільної справи № 645/1887/17, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за власні кошті, які вона отримала у позику 15 листопада 2003 року від батька.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 14 лютого 2003 року по 05 серпня 2016 року. Рішенням від 05 серпня 2016 року Фрунзенського районного суду м. Харкова у цивільній справі № 645/2472/16-ц, шлюб між відповідачами було розірвано. Рішенням від 20 вересня 2018 року Фрунзенського районного суду м. Харкова у цивільній справі № 645/1887/17 за ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Постановою від 22 січня 2019 року Харківського апеляційного суду, рішення від 20 вересня 2018 року Фрунзенського районного суду м. Харкова у цивільній справі № 645/1887/17 залишено без змін.

Суд дійшов висновку, що само по собі визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та факт знаходження у шлюбі на момент отримання ОСОБА_2 коштів від своєї матері ОСОБА_6 , не породжує солідарного обов`язку ОСОБА_4 нарівні із ОСОБА_2 перед позичальником ОСОБА_6 .

Суд критично ставиться до ненадання позивачем для дослідження експертною установою та проведення судово-технічної експертизи документу, а саме розписки від 27 листопада 2003 року як доказу у справі.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Не підлягає задоволенню клопотання представника позивача ОСОБА_6 - адвоката Савченко О.В. про відкладення розгляду справи для уточнення позовних вимог в сторону збільшення у зв`язку із ростом курсу долара по відношенню до гривні тому, що уточнення позовних вимог на даній стадії судового розгляду не допускається.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що позовну заява слід задовольнити частково у задоволені позову в частині солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись ст. ст.3,12,81,89,141,259,264,265,267,268 ЦПК України, ст. ст. 253, 256, 257, 261, 266, ч.4 ст. 267, 530, 625, 1049, ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 138224,27 грн. (сто тридцять вісім тисяч двісті двадцять чотири грн.. 27 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Сягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1732,25 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.05.2021.

Суддя -