КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/1510/19

13 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Марина Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування нотаріальної дії, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Марина Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування нотаріальної дії.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . За життя 27 листопада 2009 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

З 2010 року вона оспорює у судовому порядку вказаний заповіт. Вважає вказаний заповіт ОСОБА_4 нікчемним, оскільки його вчинено із порушенням вимог статті 1248 ЦК України, пункту 157 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на час посвідчення заповіту), а тому спадкування за вказаним заповітом відбуватись не може і ОСОБА_1 не належить до кола спадкоємців, які мають право на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 .

Державний нотаріус вказаних обставин при видачі на ім`я відповідача свідоцтва про право на спадщину за заповітом не виконала та врахувала вимоги статті 1297 ЦК України, Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Крім того, посилалась на те, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі № 357/17862/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук А.О. про визнання заповіту недійсним вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі до набрання судовим рішенням законної сили проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 .

Всупереч забороні суду, за наявності невирішеного спору щодо спадкового майна, державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М. В. 29 серпня 2018 року видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, просила суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 листопада 2009 року № 1-1872, видане ОСОБА_1 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В.; скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірний будинок.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., ОСОБА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1872.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, сторони у справі: позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що нотаріусом було правомірно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки ухвала про заборону проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом втратила свою чинність у зв`язку із залишенням позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року.

Позивачка ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині підстав визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свою позицію обґрунтовує тим, що свідоцтво про право на спадщину повинно бути визнано недійсним також і з підстави нікчемності заповіту від 27 листопада 2009 року.

Зазначає, що 30 травня 2019 року вона через канцелярію Білоцерківського міськрайонного суду Київської області подала доповнення до позовної заяви, в яких просила застосувати наслідки нікчемного заповіту від 27 листопада 2009 року, і вказана вимога підлягала розгляду судом першої інстанції. Однак в рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року відсутні будь-які висновки щодо її доводів про нікчемність заповіту від 27 листопада 2009 року. Не містить рішення суду і висновків на спростування заявленої нею підстави позову та про застосування наслідків нікчемностів заповіту від 27 листопада 2009 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 без задоволення, посилаючись на те, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що вона просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., на і?мя ОСОБА_1 . В судовому засіданні позивачка не уточнювала позовних вимог стосовно визнання нікчемним заповіту від 27 листопада 2009 року.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Марина Володимирівна, ОСОБА_3 відзиви на апеляційні скарги не подали.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишено рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року без змін, а скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року за результатом розгляду касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 188-192 том 2).

У такому випадку справа розглядається колегією суддів апеляційного суду на загальних підставах за раніше поданими апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, з наведених в ній підстав, та просив її задовольнити. Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 вважав необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.

Позивачка ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 заперечувала. Подану нею апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Марина Володимирівна, ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук А.О. 27 листопада 2009 року та зареєстрованого в реєстрі №1517, на випадок смерті ОСОБА_4 зробив розпорядження, яким заповів належний йому на праві приватної власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Зі змісту заповіту вбачається, що заповіт прочитано ОСОБА_4 вголос, зауважень до його змісту він не має (а.с. 61 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 76 том 1).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 14 січня 2010 року заведено спадкову справу № 4/2010 до майна померлого ОСОБА_4 (а.с. 50-190 том 1).

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась донька спадкодавця ОСОБА_2 (позивач у справі), колишня дружина спадкодавця - ОСОБА_5 , а також особи, визначені в окремих заповітах, ОСОБА_1 (відповідач у справі) та ОСОБА_3 (а.с. 55, 59, 61, 64, 65, 68 том 1).

З 2010 року ОСОБА_2 оспорює у судовому порядку, зокрема, заповіт, складений спадкодавцем ОСОБА_4 27 листопада 2009 року, за яким її батько заповів належний йому на праві приватної власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Так, у грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщук А.О., про визнання заповіту від 27 листопада 2009 року недійсним, як такого, що вчинений під впливом насильства (справа № 357/17862/14-ц).

В межах зазначеної справи, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року було вжито заходи забезпечення позову та заборонено Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі до набрання судовим рішенням законної сили проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 (а.с. 145 том 1).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, позов ОСОБА_2 у справі № 357/17862/14-ц залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання(а.с. 146, 147-148 том 1).

15 березня 2018 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із запитом про надання інформації щодо набрання законної сили ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року, якою було заборонено нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 158 том 1).

На вказаний запит 21 березня 2018 року, за підписом голови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Саніна В.М. , державному нотаріусу Мельничук М.В. було надано відповідь про те, що 05 січня 2017 року вказана цивільна справа була направлена до Вищого спеціалізованого суду України для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу суду від 16 квітня 2015 року, а тому повідомити інформацію щодо набрання законної сили ухвалою суду від 10 лютого 2015 року до повернення справи до суду першої інстанції неможливо (а.с. 158 зворот том 1).

29 серпня 2018 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 на житловий будинок під АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за № 1-1872 (а.с. 182 зворот том 1).

Встановлено, що постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 357/17862/14-ц задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року про залишення позову без розгляду та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-1872, з одночасним скасуванням запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане відповідачу ОСОБА_1 незаконно, оскільки на момент його видачі судовим рішенням було встановлено заборону щодо вчинення таких дій, про що відповідачу ОСОБА_1 та Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі було відомо.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті - частина 1 статті 1223 ЦК України.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Главою 89 ЦК України, а також спеціальним законодавством, підзаконними нормативними актами, зокрема, Законом України "Про нотаріат", Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину.

Відповідно до частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно - частина 1 статті 1297 ЦК України.

Отже, свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Спадкове право характеризується низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у статті 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

За змістом вказаної норми свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З фактичних обставин справи та досліджених судом доказів достовірно встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_1 до ухвалення остаточного судового рішення у справі про визнання заповіту від 27 листопада 2009 року недійсним, як такого, що вчинений під впливом насильства (справа № 357/17862/14-ц) звернувся до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори з вимогою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 на житловий будинок під АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що спадкоємець ОСОБА_1 та Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора були обізнані про те, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі № 357/17862/14-ц вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі до набрання судовим рішенням законної сили проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 .

З`ясовані державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. обставини, що передували видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 від 29 серпня 2018 року, вказують на те, що на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року залишалась чинною, а встановлений ухвалою суду вид забезпечення позову не скасований та не змінений судом.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням положень спеціального законодавства, яким визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що згідно з підпунктом 4.14. пункту 4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, на момент виникнення спірних правовідносин, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус, крім перелічених обставин, перевіряє його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність заповіту на момент смерті заповідача, з`ясовує наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України - пункт 5 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, а також чи не встановлені заборони щодо видачі свідоцтва.

Як передбачено підпунктом 4.17. пункту 4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Враховуючи вимоги наведених норм матеріального права та встановлені судом першої інстанції обставини і факти, з яких вбачається, що при видачі державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 існували обмеження, встановлені ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року, щодо заборони нотаріальній конторі проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 , яка доведена до відома спадкоємця за заповітом та Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, і така заборона станом на час видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 серпня 2018 року не була скасована у судовому порядку, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 серпня 2018 року недійсним, з одночасним скасуванням запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі № 357/17862/14-ц, якою встановлена заборона Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, втратила свою чинність у зв`язку із залишенням позовної заяви ОСОБА_2 у вказаній справі без розгляду на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, як такі, що не ґрунтуються на нормах права, з наступних підстав.

Статтею 129-1 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року).

Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 156, 158 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, що набрав чинність 15 грудня 2017 року. Аналогічна вимога була передбачена статтею 154 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до частини 6 статті 154 ЦПК України, в редакції, що була чинною на момент постановлення ухвали про залишення позову ОСОБА_2 у справі № 357/17862/14-ц без розгляду у справі про визнання заповіту недійсним, у випадку залишення заяви без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Із встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що ухвала суду у справі № 357/17862/14-ц про залишення позову ОСОБА_2 була скасована постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Після набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України від 15 грудня 2017 року, цивільні справи, розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією процесуального закону, розглядаються за правилами, що діють після набрання ним чинності (Розділ ХІІІ Перехідних положень ЦПК України).

Частиною 9 статті 158 ЦПК України, чинної на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Спір по суті заявлених вимог ОСОБА_2 у справі № 357/17862/14-ц вирішено Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 08 квітня 2020 року, з ухваленням рішення, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Полішук Анатолій Олександрович про визнання заповіту недійсним.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють зробити висновок про те, що на момент видачі нотаріусом оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 серпня 2018 року встановлена ухвалою суду у справі № 357/17862/14-ц заборона Другій Білоцерківській міській державній нотаріальній конторі щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 тривала у часі та судом не була скасована.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 без задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 щодо відсутності в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції висновків стосовно заявленої нею другої підстави для визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним- нікчемності заповіту від 27 листопада 2009 року, на підставі якого вказане свідоцтво було видано, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як передбачено частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до частини 4 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У пункті 132.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) вказано, що «предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Аналіз змісту позовної заяви позивачки ОСОБА_2 від 07 лютого 2019 року, відповіді на відзив від 19 квітня 2019 року позивачки ОСОБА_2 від 20 травня 2019 року, аудіозаписів судових засідань суду першої інстанції свідчить про те, що позивачка ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29 серпня 2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-1872, та скасування нотаріальної дії за № 1-1872 з двох підстав: порушення державним нотаріусом заборони вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 ; нікчемності заповіту ОСОБА_4 від 27 листопада 2009 року (а.с. 4-6, 20, 193, 206-207, 234-235 том 1).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції зазначеного не врахував та, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, які були досліджені в судовому засіданні, не надав у судовому рішенні оцінки доводам позивачки про наявність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав нікчемності заповіту від 27 листопада 2009 року, що підтверджує обґрунтованість аргументів скарги ОСОБА_2 щодо допущеної судом першої інстанції неповноти правового обґрунтування судового рішення у відповідній частині вимог.

Надаючи оцінку встановленим судом першої інстанції обставинам справи, дослідженим доказам, наданим на підтвердження обставин, якими позивачка обґрунтовує вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав нікчемності заповіту ОСОБА_4 від 27 листопада 2009 року, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_2 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав нікчемності заповіту ОСОБА_4 від 27 листопада 2009 року обґрунтовані тим, що заповіт ОСОБА_4 від 27 листопада 2009 року вчинено нотаріусом із порушенням вимог частини 2 статті 1248 ЦК України, абзацу 3 пункту 157 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на час посвідчення заповіту), оскільки не містить обов`язкової, встановленої імперативною нормою, фрази «мною вголос прочитано та підписано» та в силу положень частини 1 статті 1257 ЦК України..

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 157 розділу 17 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на час посвідчення заповіту від 27 листопада 2009 року) заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом - абзац 3 пункту 157 розділу 17 Інструкції.

Судом встановлено, що відповідно до заповіту, складеного у письмовій формі, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщуком А.О. 27 листопада 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за №1517, на випадок смерті ОСОБА_4 зробив розпорядження, яким заповів належний йому на праві приватної власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_4 вчинив даний заповіт, розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті. Заповіт складено зі слів заповідача ОСОБА_4 , прочитано останнім вголос, зауважень до його змісту він не мав, про що міститься власноручний запис заповідача у заповіті, та ним підписаний.

Тлумачення наведених норм права та встановлені судом обставини справи і надані на їх підтвердження докази дають підстави для висновку про те, що при посвідченні заповіту від 27 листопада 2009 року нотаріусом не було порушено вимоги, обов`язкові при посвідченні заповіту, складеного нотаріусом зі слів заповідача. Зміст заповіту не суперечить вимогам частин 2 статті 1248 ЦК України, абзацу 3 пункту 157 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на час посвідчення заповіту), а тому відсутні підстави для висновку про нікчемність вказаного заповіту.

Таким чином, наведена позивачем ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог підстава для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом - нікчемність заповіту ОСОБА_4 від 27 листопада 2009 року не знайшла свого підтвердження у ході розгляду справи, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 з цих підстав.

Ненадання судом першої інстанції оцінки доводам позивача в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав нікчемності заповіту ОСОБА_4 від 27 листопада 2009 року не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо вирішення заявлених вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав порушення державним нотаріусом заборони вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_4 та не змінює суть ухваленого у справі судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

За наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , виклавши мотивувальну частину оскаржваного судового рішення в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року слід залишити без змін, оскільки судом першої інстанції по суті ухвалено правильне процесуальне рішення.

Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 207, 1233,1247,1248, 1251, 1252, 1257 ЦК України, Інструкцією про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на час посвідчення заповіту), ст.ст. 13,15,16, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: