Дата документу 14.06.2021 Справа № 310/8401/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/8401/20 Головуючий у 1-й інстанції: Вірченко О.М.
Провадження №22-ц/807/2130/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Свої позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» обгрутовує тим, що 27 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500512223, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 45052, 39 грн, з процентною ставкою за користування кредитом - 17,99%. Згідно з кредитним договором датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій, зазначено 28 серпня 2017 року.

21 червня 2016 року Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" відступив право вимоги за кредитним договором №500512223 Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

26 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором №500512223.

16 січня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Веста" та Товариство з обмеженою відповідальністю"Вердикт Капітал" уклали договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором №500512223.

У зв`язку з порушенням умов кредитного договору, №500512223 від 27 серпня 2014 року в ОСОБА_1 станом на 06 жовтня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 63170, 02 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту 33710.76 грн, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 3123,71 грн, заборгованості за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 10615, 50 грн, 3% річних 3037, 39 грн, інфляційні втрати 5842, 07 грн, пеня за період з 06.10.2019 по 06.10.2020 виходячи з подвійної ставки НБУ 6840.59 грн.

Враховуючи викладене, ТОВ « Вердикт Капітал» просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором №500512223 від 27 серпня 2014 року у розмірі 63170.02 грн, судовий збір в сумі 2102,00 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2021 року, в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу в якій просило рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, в тому числі і щодо судових витрат.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що станом на день подачі позову відповідач не повернув отримані кредитні кошти на підставі Кредитного Договору №500512223 від 27 серпня 2014 року, а тому наявні підстави для стягнення відповідних сум у судовому порядку. З огляду на те, що позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів, отриманих на підставі Кредитного Договору №500512223 від 27 серпня 2014 року, у позивача виникло, зокрема, і право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Зазначає, що АТ «Альфа-Банк» не передало наступним кредиторам розрахунку відступленої суми боргу та інших доказів, у тому числі виписку по рахунку на підтвердження боргу, відтак позивачем взято під час формування позовної вимоги відомості із відступлених сум боргу АТ «Альфа-Банк», зазначених у витягах із додатків до договору факторингу. Крім того, до вказаних правовідносин неможливо застосувати позовну давність, оскільки відповідно до умов Роздіду 2 Кредитного договору, який розміщений на сайті ПАТ « АльфаБанк» з умовами якого був ознайомлений позичальник, сторонами було погоджено збільшення строку позовної давності до 50 років на підставі ч.1 ст. 259 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270 грн (2270 грн х 100 = 227 000,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 63170.02 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якї не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. п.1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» не надало належного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 500512223 від 27 серпня 2014 року, виписку по рахунку за кредитним договором та детальний розрахунок відступленої суми боргу, тому не можна встановити, коли саме відбувалося погашення кредиту та в якій сумі, коли було здійснено останній платіж. У зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження існування заборгованості за кредитним договором, здійснення платежів по погашенню заборгованості, суд позбавлений можливості вирішити питання про застосування позовної давності, тому позовні вимоги щодо стягнення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, інфляційних втрат та 3 % річних є такими, що не підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа-Банк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету Заяву на отримання кредиту №б/н. (а.с. 11).

27 серпня 2014 року ОСОБА_1 підписав заяву на відкриття поточного (карткового) рахунку ПАТ «Альфа-Банк», відповідно до якої було відкрито поточний рахунок на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 . (а.с. 14).

27 серпня 2014 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №500512223. (а.с.12).

Відповідно до п.2.1, 2.2 кредитного договору, Банк надає Позичальнику Кредит, а Позичальник приймає кредит на наступних умовах: сума кредиту становить 45052.39 грн, процентна ставка за користування кредитом 17,99% річних, тип процентної ставки - фіксована.

Згідно з п.2.3 вищезазначеного кредитного договору дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 28 серпня 2017 року.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору, кредит надається позичальнику для власних потреб шляхом безготівкового перерахування: на рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , що відкритий Позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк» суми грошових коштів в розмірі 40011,00 грн; на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків Позичальника №006.500512223.111 від 27.08.2014 у сумі 5041.39 грн.

Додатком до зазначеного договору виступив погоджений стронами графік погашення заборгованості, відповідно до якого платежі повинні були здійснюватися щомісячно рівними частинами, 28 числа кожного місяця, останній платіж здійснюється 28.08.2017 ( а.с. 13).

21 червня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу № 1. (а. с. 25).

26 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» було укладено договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА (а. с. 26-36).

Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників від 14 січня 2019 року до договору факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» передало ТОВ «ФК «Веста» право вимоги відповідно до додатку №1-1 із загальною кількістю боржників - 71063 та загальним розміром заборгованості у сумі 1283137 810 грн. 23 коп. (а.с.40).

16 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1.( а.с. 41-50).

Відповідно до витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1-2 до договору прав вимоги №16-01/19/1 від 16.01.2019), за №51726 було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №500512223 від 27.08.2014 .(а.с.52).

Відповідач належним чином невиконував зобов`язання за договором.

Так, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, у ОСОБА_1 станом на 06 жовтня 2020 року наявна заборгованість в розмірі 63170, 02 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту 33710.76 грн, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 3123,71 грн, заборгованості за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 10615, 50 грн, 3% річних 3037, 39 грн, інфляційні втрати 5842, 07 грн, пеня виходячи з подвійної ставки НБУ за період з 06.10.2019 по 06.10.2020 у розмірі 6840.59 грн. (а.с. 19-24).

11.12.2020 представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності ( а.с. 83-84), в якій зауважив, що строк дії кредитного договору закінчився 28.08.2017 року, позивач не надав розрахунок, що унеможливлює отримання відомостей про дату останнього платежу, однак остаточний строк повернення кредиту вказано в графіку погашення кредиту 28.08.3017 року, тому вважає, що строк позовної давності слід обраховувати з 28.08.2017 року, так як кредитор знав, що відповідач не виконує умови договору, проте позивач звернувся до суду з позовом 09 листопада 2020 року, тобто на момент звернення до суду з позовом минуло три роки і два місяці з дати граничного строку повернення кредиту, що перевищує строк позовної давності.

Між сторонами виник спір з приводу повернення позичальником новому кредитору (на підставі договору відступлення права вимоги) грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Факт укладення кредитного договору та отримання за ним ОСОБА_1 45052.39 грн, сторонами визнається та не оспорюється (представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 в заяві про застосування наслідків спливу позовної давності не заперечував факт отримання кредитних коштів та часткове його погашення).

З огляду на це, у суду першої інстанції не було підстав робити висновок про те, що позивач не довів суму заборгованості за кредитом, з посиланням на те, що він не надав розрахунок заборгованості, первинних бухгалтерських документів часткового погашення кредиту, виписку по рахунку.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем надано належним чином засвідчений Витяг з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги від 16 січня 2019 року, в якому зазначено всі дані про Боржника ОСОБА_1 : ІПН позичальника, номер кредитного договору, дату отримання кредиту, валюту кредиту, залишок по тілу кредиту, по відсотках, по комісіям, по пеням і штрафам, адреса реєстрації, паспортні дані. (а.с. 52).

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Веста" відступила, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" набув права вимоги в тому числі за кредитним договором №500512223, так як відповідно до п.2.3 розділу 2 Договору, право вимоги вважається відступленим з дати підписання договору, але не раніше дати здійснення повної оплати ТОВ "Вердикт Капітал" ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору.

11 грудня 2020 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Дон В.О. було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с.83-85), проте суд першої інстанції зазначив, що оскільки відсутній розрахунок заборгованості за кредитним договором та неможливо встановити дату останнього платежу, то суд позбавлений можливості вирішити клопотання про застосування строку позовної давності.

Однак, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та наводить власну аргументацію стосовно поданої заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії")

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ("Stubbings and Others v. the United Kingdom").

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.2.Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення відповідачем, оскільки зобов`язання за кредитним договором від 27 серпня 2014 року ОСОБА_1 належним чином не виконане.

Однак, відповідачем заявлене клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору сплив 28 серпня 2017 року. Позов датований 02 листопада 2020 року, тобто на момент звернення до суду з позовом минуло 3 роки і 2 місяці дати граничного строку повернення кредиту, що перевищує строк позовної давності. Тому ОСОБА_1 просив відмовити ТОВ «Вердикт Капітал» у задоволенні позову (а.с.83).

Матеріали справи свідчать про те, що 27 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500512223, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 45052, 39 грн, з процентною ставкою за користування кредитом - 17,99%. Згідно з кредитним договором датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій, зазначено 28 серпня 2017 року.

Крім того, відповідно до Графіку платежів, як невід`ємної частини кредитного договору від 27 серпня 2014 року №500512223, повернення отриманих коштів, з урахуванням процентів за їх користування та вартістю послуг банку, повинно було відбуватися щомісяця кожного 28 числа, рівними платежами: по 2709.79 грн, починаючи з моменту укладення договору та по 28.08.2017, включно.

Отже, за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців до 28.08.2017 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

До позивача за умовами договору відступлення перейшло право вимоги на: 33710.76 грн залишок по тілу кредиту, 3123.71 грн залишок по відсотках, всього на суму 36834.47 грн.

В справі що розглядається, за умовами кредитного дговору № 500512223 від 27 серпня 2014 року, повернення отримання коштів, з урахуванням процентів за їх користування та вартість послуг банку, повинно було відбуватися щомісячно кожного 28 числа, рівними платежами: по 2709.79 грн, починаючи з моменту укладення договору та по 28.08.2017 року включно.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 28 числа кожного місяця впродовж строку кредитування ( 36 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким чергоівим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення перебігу позовної давності для погашення всієї суми заборговаеності за договором з моменту спливу строку кредитування.

Як вбачається з графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договопру, останній платіж відповідач повинен був сплатити 28 серпня 2017 року.

ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду 02 листопада 2020 року, що підтверджується відбитком штемпеля на поштовому конверті (а.с.75), тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, тому з урахуванням положень статті 257 ЦК України вимоги про їх стягнення не можуть бути задоволені.

Таким чином, враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до суду з даним позовом з пропуском позовної давності, про застосування якого відповідачем подано письмову заяву, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості за тілом кредиту в розмірі 33710, 76 грн, заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимоги в розмірі 3123, 71 грн, саме з підстав пропуску строку позовної давності.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 3037.39 грн, інфляційні втрати у розмірі 5842.07 грн, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Стосовно вимог про стягнення пені в розмірі 6840.59 грн, розрахованої виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за період з 06.10.2019 06.10.2020 (розрахунок на а.с.20), а також вимоги про стягнення процентів в розмірі 10615.50 грн, нарахованих після укладення договору про відступлення права вимоги: за період з 16.01.2019 по 06.10.2020, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у пункті 2.1. Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 (а.с.42), сторони погодили, що до Нового кредитора переходять всі права, які належать Первісному кредитору за Основними договорами, на умовах, передбачених Основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами Основних договорів.

Отже, до позивача не перейшло право нарахування відсотків та пені як виду неустойки та процентів, згідно з умовами договору Кредиту (основного договору), а тому слід відмовити в задоволенні вимог про стягненням пені в розмірі 6840.59 грн, розрахованої виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за період з 06.10.2019 06.10.2020 та вимоги про стягнення процентів в розмірі 10615.50 грн, нарахованих після укладення договору про відступлення права вимоги: за період з 16.01.2019 по 06.10.2020.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс180), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 ц ( провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредимтом на суму залишку заборгнованості за кредитом, який виданий на 36 місяців до 28 серпня 2017 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 28 серпня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 28 числа кожного місяця. Починаючи з 28 серпня 2014 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першщої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути здійснена лише у межах погодженого сторонами строку кредитування

Отже, після закінчення строку кредитування 28 серпня 2017 року позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості.

Щодо вимог про стягнення пені, нарахованої за невиконання зобов`язання за кредитом за останній рік до звернення до суду за період з 06.10.2019 року по 06.10.2020 року у розмірі 6840.59 грн, то колегія суддів також зауважує, що стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і додаткової вимоги.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і додаткової його вимоги, про стягнення пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п. 23 Розділу №2 Кредитного договору, який розміщений у вільному доступі на Інтернет-сторінці банку за електронною адресою alfabank.com.ua як невід`ємна частина спірного договору, та із умовами якого був ознайомлений позичальник, сторонами було погоджено збільшення строку позовної давності до 50 років на підставі ч. 1 ст. 259 ЦК України, колегією суддів не беруться до уваги, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 1 Кредитного договору № 500512223 від 27 серпня 2014 року передбачено, що цей договір складається з двох розділів. Розділ № 1 «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «АльфаБанк», які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ.

Згідно пункту 5 кредитного договору №50052223 від 28 серпня 2014 року, підписанням цього договору позичальник підтверджує, зокрема, що він в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами споживчого кредитування (рефінансування) фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2011 від 31.07.2013 року, які оприлюднені на інтернет-сторінці банку за електронною адресою alfabank.com.ua та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не наданий повний текст Загальних умов споживчого кредитування (рефінансування) фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк».

Суду наданий витяг з вказаних Загальних умов кредитування, однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг мав на увазі відповідач та ознайомився і погодився саме з ним, підписуючи кредитний договір, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо позовної давності щодо вимог банку 50 років.

Витягом з Загальних умов споживчого кредитування фізичних осіб ПАТ "Альфа-Банк", затвердженими Розпорядженням ПАТ "Альфа-Банк" № 2011 від 31 липня 2013 року, які оприлюднені на Інтернет-сторінці банку за електронною адресою www.alfabank.com.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 23 згаданих Умов), та інші умови.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа Банк», що розміщені на сайті www.alfabank.com.ua, якими установлено позовну давність тривалістю п`ятдесят років, оскільки такі не містять підпису позичальника, крім того Анкета-заява та кредитний договір не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ «Альфа Банк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з тексту кредитного договору, він не містить застереження щодо збільшення строку позовної давності.

Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк» відповідачем не підписані, а текст кредитного договору не містить умов щодо збільшеного строку позовної давності. Таким чином, сторонами не дотримано письмової форми угоди про збільшення позовної давності, що суперечить положенням ст. 259 ЦК України.

Зважаючи на наведене, приймаючи до уваги, що суду не представлені підписані відповідачем умови надання споживчого кредиту, що діяли на час укладення сторонами кредитного договору, колегія дійшла висновку про відсутність доказів щодо наявності між сторонами угоди про збільшення позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про наявність правових підстав для скасування судового рішення та задоволення позову ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором №500512223 від 27.08.2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, однак рішення суду слід змінити, виклавши судове рішення в редакції цієї постанови.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2021 року змінити, виклавши судове рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 14 червня 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Маловічко С.В.