Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3100/16-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №278/3100/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 23 грудня 2020 року суддею Семенцовою Л.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 29 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом, у якому, просили: встановити факт їх проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 , як спадкоємцями за законом разом із спадкоємцем третьої черги ОСОБА_3 після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України м. Київ Мощонської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 9882601 від 13.01.2014 про реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 .

Обґрунтовували вимоги тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , що належала померлому на праві власності. У подальшому, згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17.10.2013 у справі №278/2160/13-ц право власності в порядку спадкування на спірне нерухоме майно визнано за ОСОБА_3 та зареєстроване 13.01.2014 державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України м.Київ.

ОСОБА_5 проживав у вищезазначеній квартирі разом із своїми батьками, а після їх смерті - один.

Із 2007 року вони ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) за домовленістю стали проживати однією сім`єю разом із ОСОБА_5 . Вони спільно з ним утримували квартиру, здійснювали прибирання, проводили оплату комунальних платежів, дбали про здоров`я ОСОБА_5 , возили його на обстеження до лікарів, в Житомирську ЦРЛ, (невролопатолога, терапевта і психіатра), оскільки він був інвалідом дитинства (ДЦП, паралізована права сторона тіла та страждав спадковими психіатричними захворюваннями). Лікували його за власні та належні йому кошти. У зв`язку з тим, що виникла велика заборгованість за комунальні послуги станом на 2007 рік, вони за його згодою уклали договори про надання послуг газопостачання, водопостачання, електроенергії, комунальних послуг по даній квартирі, тому що надання послуг було припинено за борги. У 2009 році для покращення житлових умов у даній квартирі за згодою ОСОБА_6 поставили пластикові вікна, двері, уклали договір з приватною фірмою про капітальний ремонт його квартири. У 2010 році приватизували на нього квартиру, після чого він зареєстрував у своєму помешканні позивача ОСОБА_2 , так як до цього часу вони проживали разом, але без реєстрації. Вони мали взаємні права та обов`язки, готували їжу, прибирали помешкання, надавали ОСОБА_6 матеріальне забезпечення та іншу допомогу, яка була пов`язана із його хворобою, оскільки він потребував сторонньої допомоги, опікувалися ним, платили за комунальні послуги, проживаючи однією сім`єю. Також доглядали його до останніх днів його життя та організували поховання.

Відповідач у справі є рідним дядьком спадкодавця та відноситься до третьої черги спадкоємців. Проте він не піклувався про свого племінника, жодного разу його не відвідував за місцем проживання, не допомагав йому в побуті та в лікуванні, сплаті боргів за житлово-комунальні послуги та не здійснював його поховання.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 (т.1 а.с.71).

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 11 травня 2019 року справу прийнято до свого провадження суддею Семенцовою Л.М. (т.2 а.с.118-119).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2020 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в період з 2007 року по 12 червня 2012 року. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в решті рішення суду залишити без змін.

Вважає, що висновки суду не підтверджуються наявними у справі доказами, ґрунтуються виключно на суперечливих показах свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_7 зазначала, що позивачі проживали разом із ОСОБА_5 близько десяти років, а свідок ОСОБА_8 стверджувала, що ОСОБА_1 опікувалася ним лише близько двох-трьох років. Зауважив, що висновок суду про проживання позивачів разом із ОСОБА_5 саме з 2007 року, ґрунтується виключно на показах свідків та не підтверджений матеріалами справи. При цьому, не враховано твердження ОСОБА_2 , що вона почала проживати у спірній квартирі та була у ній зареєстрована з 2010 року.

ОСОБА_3 також зазначив, що всі докази, надані позивачами датовані виключно починаючи з 2010 року.

У своїх доводах послався на те, що суд безпідставно відхилив клопотання щодо застосування строків позовної давності до вимоги позивачів про встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки лише обставина, на яку послався суд першої інстанції, що позивачі до січня 2017 року користувалися спірним житловим приміщенням, не позбавляла їх права та можливості звернутися до суду із відповідним позовом у встановлені законодавством строки.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала. Зазначила, що вона та її дочка постійно проживали з ОСОБА_5 , надавали йому допомогу, оскільки він був інвалідом, а родичі від нього відмовилися. Відповідач не заперечував щодо реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі, а після смерті ОСОБА_5 появилися судові спори. На даний час між нею та відповідачем 13.05.2021 укладений попередній договір купівлі-продажу спірної квартири.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як передбачено ч. 1 ст. 1263 ЦК України, третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1264 ЦК України).

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядає суд. При цьому вказано, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.10.2013 в цивільній справі №278/2160/13-ц за заявою прокурора Житомирського району в інтересах ОСОБА_3 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус Демецька С.Л. та ОСОБА_2 , яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 як за спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 144-145). Даним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є рідним дядьком ОСОБА_5 .

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 26.12.2017 скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04.08.2017 в справі № 278/3495/15-ц за позовом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області до комунального підприємства Житомирської районної ради Житомирської області «АГРОВОДСЕРВІС» та ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло, за участі третьої особи ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , та в задоволенні позову відмовлено (т. 2 а. с. 216-218).

В справі №278/3495/15-ц вищевказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира перебувала на обслуговуванні комунального підприємства «Агроводсервіс» Житомирської районної ради. 15.09.2010 року ОСОБА_5 звернувся до керівника органу приватизації із заявою про передачу йому у приватну власність зазначеної квартири. На підставі розпорядження від 21.09.2010 за № 4798 комунальним підприємством «Агроводсервіс» на ім`я ОСОБА_5 21.09.2010 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі з 28.09.2010 зареєстрована ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Також, цим судовим рішенням встановлено, що за життя ОСОБА_5 мав інвалідність 2 групи з дитинства у зв`язку із ДЦП, страждав на деменцію внаслідок органічного ураження головного мозку (родова травма) з психопатизацією особистості, соціальною дезадаптацією, психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем. Протягом періоду з 2008 року по липень 2010 року тричі лікувався у КУ ЖЦРЛ у зв`язку із соматичною патологією. У 1986, 2002 та 2004 роках перебував на лікуванні у Житомирській ОПЛ № 1 у зв`язку з порушенням поведінки. Останній раз був виписаний із діагнозом: розлад поведінки внаслідок вживання алкоголю, залишкові явища перенесеної пологової ЧМТ зі зниженням інтелекту та психопатизацією особистості. З 2008 року тричі оглядався районним психіатром, під час оглядів лікарем підтверджувався попередній діагноз.

Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 26.12.2017 залишено без змін постановою Верховного Суду від 30.06.2020 (т. 2 а. с. 203, 204).

З метою встановлення обставин справи, на які посилались позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , судом першої інстанції за клопотанням останніх допитані свідки.

Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 надала показання про те, що вона є сусідкою позивачів, які опікувалися ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , а він до того, як став проживати разом із ними, був як жебрак, голодний, погано одягнений, умов для проживання в його квартирі не було, вікна були вибиті. Позивач вставила вікна в квартирі та сплатила заборгованість за комунальні послуги. Турбота ОСОБА_1 про нього була материнською, для нього готували їжу, купували йому одяг, ніколи ніякі родичі його не відвідували та не турбувалися про нього, у тому числі відповідач. Відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були як між братом та сестрою. Позивачі та ОСОБА_5 проживали разом однією сім`єю до часу його смерті.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 надала показання про те, що їй відомо про те, що позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 опікувалися ОСОБА_5 , забезпечували його їжею та всім необхідним. У його квартирі не було нормальних умов для проживання до тих пір, поки ОСОБА_1 не зробила в ній ремонт. Удод- ОСОБА_11 бувало ночував у квартирі ОСОБА_1 , приходив помитися до неї, оскільки в його квартирі не було умов для цього.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 надала показання про те, що ОСОБА_1 готувала їжу ОСОБА_5 , купувала для нього одяг, забезпечувала його всім необхідним, а він відносився до неї як до матері, до ОСОБА_2 як до сестри та між ними склалися сімейні відносини. Вони допомогли сплатити йому борги за комунальні послуги, зробили в його квартирі ремонт. Під час ремонту близько одного місяця він проживав у квартирі ОСОБА_1 та вона похоронила його за власні кошти. Близько двох-трьох років вона опікувалася ОСОБА_6 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 надала показання про те, що до того, як позивачі стали опікуватися ОСОБА_5 , він збирав пляшки на вулиці, а його квартира за борги була відключена від комунальних послуг. ОСОБА_1 сплатила його заборгованість за комунальні послуги, допомогла приватизувати йому квартиру. Його рідня (дядько ОСОБА_3 та його дружина) не бажали спілкуватися з ним. ОСОБА_5 довіряв лише ОСОБА_1 , яка турбувалася про нього як про члена своєї сім`ї. Коли в квартирі робили ремонт, він проживав в її квартирі постійно близько двох місяців разом із її двома дітьми. ОСОБА_1 займалася його лікуванням та з того часу, як вона стала піклуватися про нього, він став виглядати охайно. Проживали вони разом в квартирі ОСОБА_1 та квартирі ОСОБА_5 близько десяти років. Також вона самостійно повністю організувала його поховання.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 надала показання про те, що позивачі доглядали за ОСОБА_5 , відремонтували його квартиру та були виплачені повністю його борги за комунальні послуги. Позивачі проживали разом із ним сім років як сім`я, він був для ОСОБА_1 як син, а вона шкодувала його та піклувалася про нього як про рідного, про існування родичів у нього їй ніколи не було відомо.

Також судом встановлено, що за замовленням позивача ОСОБА_1 26.11.2010 у належній ОСОБА_5 квартирі АДРЕСА_1 було встановлено газовий лічильник (т. 1 а. с. 25, 224), між нею та підрядниками ФОП ОСОБА_15 і ФОП ОСОБА_16 08.04.2011 та 01.12.2011 укладені договори підряду встановлення вікон у зазначеній квартирі та її ремонт (т. 1 а. с. 28-31). Виконання робіт з ремонту квартири підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2013 року (т. 1 а. с. 207-210). Згідно довідки Зарічанського РЕМ від 07.03.2011 за адресою місцезнаходження квартири ОСОБА_5 позивачі займалися підключенням електроенергії. Укладенням договору про користування електричною енергією, погашенням заборгованості за фактично використану електренергію по особовому рахунку НОМЕР_1 , оформленому на ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 248).

За замовленням позивача ОСОБА_1 були організовані поховання ОСОБА_5 , що підтверджується копіями договору-замовленням № 1-5552 від 15.06.2012 та свідоцтва про поховання від 15.06.2012, а також копією квитанції про сплату коштів позивачем (т.1 а.с. 32, 33).

Оцінивши, наявні у матеріалах справи докази та показання свідків, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав інвалідність 2 групи з дитинства та після смерті своїх батьків проживав одиноко у належній йому квартирі АДРЕСА_1 . Позивачі проживали з ним по сусідству в квартирі АДРЕСА_2 та з 2007 року до дня його смерті їхнє проживання було спільним в обох квартирах. Так як його інвалідність була пов`язана, в тому числі з психічними розладами, він потребував піклування, яким забезпечували його позивачі, надаючи необхідний для нормального проживання догляд, покращили його побутові умови в належній йому квартирі, вони мали взаємний побут та взаємні права і обов`язки як членів однієї сім`ї, а отже, між ними склалися сімейні відносини, які не суперечать моральним засадам суспільства. Наведене підтверджується показаннями допитаних судом свідків та вказаними матеріалами справи.

Зокрема, суд зазначив, що проживання однією сім`єю у період часу з 2007 року до дня смерті ОСОБА_5 з позивачами підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , а відповідачем такі обставини не спростовані, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_5 в період з 2007 року по день його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Поряд із цим, суд вважав необґрунтованими позовні вимоги в частині визнання за позивачами права власності на спадкове нерухоме майно як спадкоємцями за законом разом із відповідачем спадкоємцем третьої черги на підставі ч. 2 ст. 1259 ЦК України, оскільки жодних доказів того, що спадкодавець ОСОБА_5 у зв`язку з хворобою чи каліцтвом знаходився у безпорадному стані, суду не надано. Тому, суд відмовив у задоволенні цієї частини позову, а також іншої похідної від неї вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача до позовної вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю з огляду на те, що із наданого стороною позивачів акту державного виконавця від 27.01.2017 (т.2 а.с. 225-227) вбачається, що після смерті ОСОБА_5 до січня 2017 року вони користувалися спірним помешканням та в ньому знаходилися їхні речі.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем з 2007 року по день відкриття спадщини. В іншій частині рішення суду про відмову у задоволенні позову не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Показання допитаних судом вищевказаних свідків зводились до того, що фактично позивачі опікувалися та здійснювали догляд за спадкодавцем, який був інвалідом, та містять суперечливі покази щодо періоду їх спільного проживання.

Тому, показання свідків не можуть бути достатніми доказами підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та позивачів у справі протягом п`яти років до дня смерті спадкодавця.

Окрім того, наявні у матеріалах справи письмові докази про встановлення 26.11.2010 за замовленням ОСОБА_1 газового лічильника у належній ОСОБА_5 квартирі, укладення між нею та підрядниками ФОП ОСОБА_15 і ФОП ОСОБА_16 08.04.2011 та 01.12.2011 договорів підряду на встановлення вікон у зазначеній квартирі та її ремонт, акт прийманням виконаних будівельних робіт за лютий 2013 року, довідка Зарічанського РЕМ від 07.03.2011 про те, що позивачі займалися підключенням електроенергії до спірної квартири, не засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 з 2010 року у квартирі, поховання спадкодавця позивачами також не можуть бути достатніми доказами підтвердження таких обставин.

Окрім того, встановлення факту проживання позивачів однією сім`єю з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , не тягне для позивачів будь-яких юридичних наслідків, з огляду на те, що встановлення такого факту надавало б їм право на спадкування у четвертій черзі спадкоємців. А у даному випадку відповідач є спадкоємцем попередньої третьої черги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання позивачів однією сім`єю з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

З позивачів на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги по 413,40 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2020 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 413,40 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року.