Провадження № 2/159/92/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Посполітак Г.О.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування заявленого позову зазначила, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбу з 08 липня 2014 року, який було розірвано за рішенням суду 17 березня 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу народився син ОСОБА_4 .

В період шлюбу до фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства для потреб сім`ї вирішили придбати земельну ділянку. З цією метою восени 2014 року відповідач ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 7000 доларів США за належну їй земельну ділянку з недобудованим дачним будинком, що знаходиться в селі Промінь Луцького району Волинської області, а ОСОБА_5 в свою чергу передала їм правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно. Тоді між ними була домовленість, що договір купівлі-продажу буде юридично оформлено пізніше.

Однак після розірвання шлюбу відповідач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про повернення йому грошових коштів які передав останній за вказане майно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.09.2017 року позов ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 182910 гривень.

На даний час вказане рішення суду перебуває на виконанні у Луцькому районному відділі Державної виконавчої служби.

Вважає, що кошти які були передані ОСОБА_5 ОСОБА_3 на придбання вищевказаного нерухомого майна є їх спільними коштами, а тому вона вправі вимагати повернення їй половини цих коштів і з цих підстав просить суд ухвалити рішення відповідно до якого провести поділ спільного майна подружжя, а саме грошових коштів 182910 гривні, які стягуються з ОСОБА_5 на виконання рішення суду від 20.09.2017 року, виділивши їй Ѕ частину цих коштів, тобто 91455 гривень.

01.10.2020 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні, одночасно встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

У відзиві на позов ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги не визнав при цьому зазначив, що він дійсно з 08.07.2014 року по 17.03.2016 року перебував з позивачкою в зареєстрованому шлюбі, проте фактичні шлюбні відносини між ними були припинені восени 2014 року. На той час будь-яких спорів, щодо розподілу спільного майна у них не виникало. Вважає вимогу позивачки про поділ 7000 доларів США як спільне майно подружжя безпідставною і такою, що не доведена будь-якими доказами, а ґрунтуються лише на припущеннях.

Стверджує, що ці кошти належали йому як особисті, оскільки їх саме йому передала матір ОСОБА_6 , яка в той час продала належне їй успадковане майно за 9000 доларів США, 7000 з яких передала йому.

Оскільки ці кошти належать йому, як особиста приватна власність вони не можуть бути визнані спільним майном подружжя, а відтак поділу не підлягають.

Зазначає також, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки останній було відомо ще 30.03.2017 року про судовий спір між ним та ОСОБА_5 щодо вказаних коштів, а тому в разі доведеності підставності позову просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, так як позивач звернулась до суду лише 06.08.2020 року.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові .

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, зазначивши мотиви які викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши сторони та дослідивши письмові докази у справі приходить до такого висновку.

В судовому засіданні встановлено і цього не оспорюють сторони такі фактичні дані.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.03.2016 року яке набрало законної сили встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.2014 року по 17.03.2016 року. Від спільного подружнього проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Письмовою розпискою ОСОБА_5 від 04.10.2016 року остання підтвердила, що приблизно восени 2014 року вона отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 7000 доларів США за продаж земельної ділянки з будинком, що знаходиться за адресою с.Промінь та належали їй. ОСОБА_3 вона передала документи, а переоформлення домовились зробити пізніше.

У відповідності до рішення Луцького міськрайонного суду від 20.09.2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 задоволено та ухвалено стягнути безпідставно набуті кошти в сумі 182910 гривень, як еквіваленти 7000 доларів США, що були отриманні ОСОБА_5 відповідно до розписки від 04.10.2016 року за продаж земельної ділянки з будинком , що знаходиться в с.Промінь Луцького району.

Постановою Верховного суду від 03.10.2018 року рішення Луцького міськрайонного суду залишено без змін.

Виконавчим провадженням яке перебуває у Луцькому районному відділі державної виконавчої служби підтверджено, що станом на 23.11.20 року залишок боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 ставить 55770.40 гривень.

Позивач та її представник з підстав досліджених в судовому засіданні документів підтвердиди, що кошти,а саме 7000 доларів США належали її батькові ОСОБА_7 . Однак, враховуючи рішення Луцького міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 7000 доларів США, яке залишено без змін ВС вона вважає їх спільною сумісною власністю подружжя, так як вони були передані її батьком для придбання нерухомого майна подружжя. Позов до ОСОБА_3 раніше не заявляла, оскільки в подальшому між ОСОБА_5 та її батьком ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу даної земельної ділянки і вона стала належати останньому (Договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально посвідчений 15.09.2015 року).

В подальшому рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.06.20 року даний договір купівлі - продажу земельної ділянки визнано недійсним. Дане рішення набрало законної сили.

Представник відповідача з цих підстав ствердила, що кошти в сумі 7000 доларів США є особистою власністю відповідача. Ці кошти були отримання ним від матері після продажу нею успадкованого майна.

Із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи яка перебувала в провадженні Луцького міськрайонного суду за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів встановлено, що в них наявний нотаріально засвідчений Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.09.2014 року у відповідності з яким ОСОБА_6 (мати відповідача) продала земельну ділянку 0,1244 гектари яка знаходиться в с.Будище Ковельського району, а також відповідно до Договору купівлі-продажу будинку від 26.09.2014 року продала житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Отже дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю викладених в ньому обставин.

До правовідносин які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна застосовується дія сімейного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік , ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, яке набуте в шлюбі, оскільки відповідно до вказаного закону воно визнається таким, що належить подружжю.

Законом не заборонено заінтересованій особі доводити, що майно було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти.

Предметом спору є грошові кошти які за твердженням позивачки належать її батькові, а за твердженням відповідача були надані йому матір`ю після продажу нерухомого майна під час перебування його у шлюбі з позивачкою, тобто є його особистим майном.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Позивачка в ході судового розгляду ствердила, що 7000 доларів США дійсно належать її батькові, однак враховуючи рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 цих коштів вважає їх спільною сумісною власністю подружжя, про що заперечила представник позивача, ствердивши, що саме ці кошти є особистою власністю ОСОБА_8 які були отриманні від його матері безпосередньо після продажу нею успадкованого майна.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано будь-яких доказів, а сам факт її тверджень про спільну сумісну вланість в даному конкретному випадку на переконання суду не може бути достатньою підставою для задовлення позовних вимог, а відтак в позові слід відмовити.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до п.2 вказаної статті у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відтак, судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. ст. 57, 60, 69, 70, 72 СК України, ст. ст. 12,13,76-78 ,80 ,81, 89, 141, 263, 265, 268, 273 ЦПК України , суд -

У Х В А Л И В :

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 01 лютого 2021 року.

Головуючий: В.О.Лесик