КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/637/20 Головуючий у суді І інстанції Керекеза Я.І.
Провадження № 22-ц/824/5301/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державного підприємства «Антонов» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Антонов» (далі - ДП «Антонов») про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

На обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 20 год. 21 хв. поблизу будинку № 3-А по вул. Свято-Покровській в смт. Гостомель Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Volvo 960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та пішоходів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які переходили проїжджу частину вулиці. Внаслідок вказаної ДТП її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих травм загинула на місці. За вказаним фактом відділом розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління ГУ НП в Київській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000349 від 12 жовтня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, в якому позивач була визнана потерпілою за фактом смерті її доньки ОСОБА_4 . Постановою слідчого від 30 вересня 2017 року вказане кримінальне провадження було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року постанова про закриття кримінального провадження скасована і на даний час триває досудове розслідування.

Позивач вказала, що смертю доньки їй завдано значних та болісних моральних і душевних страждань, які вона оцінює в 1 000 000 грн, які виражають глибину і тривалість таких страждань, що триватимуть до кінця життя. Оскільки під час ДТП ОСОБА_2 виконував трудові обов`язки водія ДП «Антонов», то саме це підприємство повинно нести відповідальність за шкоду, спричинену його працівником. При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 200 000 грн моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто із ДП «Антонов» на користь держави судові витрати у розмірі 3 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки та працедавець особи яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану такими джерелом, незалежно від наявності вини свого працівника - водія. Враховуючи встановлені обставини справи, глибину і тривалість моральних страждань, суть втрат, які понесла позивач та неможливість відновлення такої втрати, суд вважав, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 200 000 грн, що буде справедливим та відповідатиме принципам розумності та виваженості.

В апеляційній скарзі позивач просить вказане судове рішення змінити в частині задоволеного розміру моральної шкоди шляхом його збільшення, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди є заниженим та не відповідає обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних страждань, яких зазнала позивач внаслідок передчасної втрати доньки. Судом не в повній мірі враховано всіх обставин справи, глибини душевного болю у зв`язку зі смертю рідної доньки, емоційних і моральних страждань позивача, неможливість відновлення тяжкої втрати дитини, яка є найбільшою втратою у житті матері. Смерть рідної людини позивача призвела до незворотних порушень системи цінностей, її світогляду, мотиваційної сфери, стану здоров`я, фізіологічному та психологічному благополуччі, основних сфер життєдіяльності, що позбавило її можливості усе наступне життя реалізовувати своє соціальне функціонування на рівні, який вона мала раніше.

У своїй апеляційній скарзі відповідач в особі представника за довіреністю - адвоката Наливайка Д.О. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи та ухваленні оскаржуваного рішення зокрема, але не виключно: не враховано грубу необережність потерпілої особи та нехтування нею Правилами дорожнього руху; не враховано відсутність протиправності в діяннях водія ДП «Антонов» та причинного зв`язку між протиправними діяннями водія та їх наслідками; не здійснено юридичної кваліфікації та не встановлено повного складу цивільного правопорушення, що є виключною умовою для настання цивільно-правової відповідальності; порушено норми статті 23 ЦК України та не з`ясовано критерії для визначення розміру моральної шкоди; не враховано відповідних висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах у справі № 607/15258/19, у справі № 352/342/17, у справі № 51-6732км18 та у справі № 61-46639св18.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача також просить відмовити в її задоволенні, вказуючи на відсутність правових підстав для збільшення розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції,колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 20 год. 21 хв. поблизу будинку № 3-А по вул. Свято-Покровській в смт. Гостомель Київської області сталася ДТП за участю автомобіля марки «Volvo 960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та пішоходів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які переходили проїжджу частину вулиці.

Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих травм загинула на місці (а.с. 15).

Причини смерті ОСОБА_4 встановлені та посвідчені лікарським свідоцтвом про смерть № 462 від 13 жовтня 2016 року (а.с. 16) та висновком судово-медичного експерта № 462 від 28 жовтня 2016 року (а.с. 17-18).

12 жовтня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000349 (а.с. 27).

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління ГУ НП в Київській області від 30 вересня 2017 року вищезазначене кримінальне провадження було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 19-22).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року у справі № 761/31498/19 скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0000349 від 12 жовтня 2016 року (а.с. 23-24).

Відповідно до листа Слідчого управління ГУ НП в Київській області № 24/28/Г-1151 від 24 грудня 2019 року вищезазначене кримінальне провадження було відновлене на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року, триває досудове розслідування (а.с. 25).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю померлої ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 3 травня 1993 року (а.с. 14).

Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 вбачається, що власником транспортного засобу марки «Volvo960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ДП «Антонов» (а.с. 28).

Відповідно до розпорядження начальника цеху 39 ДП «Антонов» № 73 від 2015 року за ОСОБА_2 був закріплений автомобіль марки «Вольво-960», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 43).

Згідно із копією подорожнього листа службового легкового автомобіля серії № НОМЕР_4 від 11 жовтня 2016 року, водієм автомобіля марки «Volvo 960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був ОСОБА_5 (а.с. 42).

Поясненнями водія ОСОБА_2 від 12 жовтня 2016 року (а.с. 44-45), даними на досудовому розслідуванні підтверджується факт ДТП, та обставини, що тілесні ушкодження, яких зазнала ОСОБА_4 і від яких вона померла, були завдані автомобілем, яким керував ОСОБА_2 .

Із поліса № АК/4876213 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volvo 960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «Арсенал страхування» (а.с. 46).

Вказаний транспортний засіб марки«Вольво-960», реєстраційний номер НОМЕР_1 перебував у технічно справному стані, про що свідчить протокол перевірки технічного стану транспортного засобу № 00590-04990-16 від 8 серпня 2016 року (а.с. 47).

Технічна справність автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди також підтверджується висновком експерта № 19/8-02/1508 від 9 листопада 2016 року (а.с. 35-41, 154-160).

Згідно з висновком експерта № 12-1/1170 від 26 червня 2017 року, водій автомобіля марки «Volvo 960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не мав технічної можливості попередити наїзд на пішоходів шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для його руху (а.с. 147-153).

Суд першої інстанції прийняв до уваги подані сторонами докази, на підставі яких були встановлені дійсні обставини справи, а під час перегляду справи в апеляційному порядку жодна із сторін не ставила під сумнів їх належність, допустимість та достовірність, відтак сукупність зазначених письмових доказів є достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи та кваліфікації спірних правовідносин.

Так, відповідно до положень статей 1167, 1168 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується, зокрема, її батькам.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

З врахуванням наведеного, шкода (в тому числі і моральна), завдана внаслідок ДТП водієм, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

У відповідності до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18) та інших.

Встановивши, що внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - автомобіля, яким керував ОСОБА_2 була заподіяна смерть ОСОБА_4 , яка є донькою позивача, а водій вказаного автомобіля перебував у трудових відносинах із ДП «Антонов», суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутність вини водія транспортного засобу, який належить відповідачу, та продовження досудового розслідування відносно нього не звільняє роботодавця від обов`язку відшкодувати шкоду.

Оскільки відповідачем не наведеного будь-яких даних, які б свідчили, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок непереборної сили або вона передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП зі смертельним наслідком, то місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для покладення на ДП «Антонов» як власника джерела підвищеної небезпеки та працедавця особи, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, відповідальності за моральну шкоду, завдану такими джерелом, незалежно від наявності вини свого працівника.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що обов`язок з відшкодування шкоди настає лише за наявності вини особи, яка перебула з ним в трудових відносинах, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Обов?язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на викладене, відсутність вини водія транспортного засобу, що належить відповідачу, закриття кримінального провадження відносно нього та продовження розслідування не звільняє володільця, який є одночасно роботодавцем цього водія, від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.

У справі, яка переглядається не встановлено, що ДТП трапилась внаслідок умислу, зокрема, пішохода ОСОБА_4 або непереборної сили, тому в суду першої інстанції не було підстав відмови у відшкодування її матері - ОСОБА_1 моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди, стався автомобілем марки «Volvo 960», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , за яким був закріплений вказаний транспортний засіб та який виконував ІНФОРМАЦІЯ_2 свої службові обов`язки водія у ДП «Антонов».

Таким чином, встановлені обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула донька позивача, та заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

Аргументи відповідача на те, що саме дії пішоходів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які переходили проїжджу частину вулиці, стали причиною ДТП, є неспроможними і не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки володілець джерела підвищеної небезпеки не довів і в межах кримінального провадження не встановлено наявності непереборної сили або умислу дочки потерпілої в заподіянні шкоди.

Посилання апеляційної скарги на постанову слідчого про закриття кримінального провадження відносно водія ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки вказана постанова є скасованою в судовому порядку, а якщо такий процесуальний документ скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його прийняття.

Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, позивач зазначала, що вищевказаним нещасним випадком та втратою рідної людини їй заподіяно моральну шкоду, розмір якої важко визначити, але він має хоча б частково компенсувати ті емоційні страждання, які доводилося їй пізнати, та витрати, пов`язані з відновленням психічного та фізичного стану, відпочинком від усього, що сталося. Обсяг душевних страждань, які повинен компенсувати відповідач, відповідає грошовій сумі 1 000 000 грн, що виражає глибину і тривалість завданих страждань позивачу, що триватимуть до кінця її життя. Трагічний день ІНФОРМАЦІЯ_2 безповоротно змінив життя позивача, скалічив її долю, моральні і душевні страждання у зв`язку із загибеллюдочки, з якою вона була в дуже близьких відносинах, неможливо сповна описати.

Зважаючи на наведені норми законодавства та обставини справи, з урахуванням глибини і тривалості моральних страждань, втрати, яку понесла позивач та неможливість відновлення втрати рідної людини, а також звертаючи увагу на встановленні обставини ДТП та відсутність встановленої вини водія автомобіля - учасника даної пригоди, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 200 000 грн.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зважаючи на вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції стягнув замалий та відповідно надмірний розмір моральної шкоди, суперечить дійсним обставинам справи, встановленим судом. Розмір стягнутої судом моральної шкоди, на переконання колегії суддів, є пропорційним та відповідає обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних страждань, яких зазнала позивач внаслідок передчасної втрати дочки.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої загибеллю її дочки. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості, глибини фізичних і душевних страждань позивача, пов`язаних із загибеллю дочки.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків міськрайонного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то новий розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державного підприємства «Антонов» залишити без задоволення, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній