Справа № 489/4874/17
Провадження №2/489/22/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання - Бодюл А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача прибрати незаконно встановленої на його земельній ділянці огорожі. Позивач посилається на те, що йому належить 222/300 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці площею 389,9 кв. м., яка межує із земельною ділянкою АДРЕСА_2 , що перебуває у користуванні відповідача. Відповідач незаконно заволоділа частиною його земельної ділянки, побудувавши огорожу з металевої сітки на відстані 1,68 метрів від її земельної ділянки, чим порушила його права та створила перешкоди у користуванні його земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 23.10.2017, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 28.11.2017, призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.03.2018, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 20.11.2018, зупинено провадження у справі строком до 20.04.2019.

Ухвалою суду від 07.05.2019, поновлено провадження у справі, призначено справу до судового розгляду та витребувано докази.

Ухвалою суду від 02.09.2019, витребувано докази.

Ухвалою суду від 10.06.2020, відкладено розгляд справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від сторін надійшли клопотання про слухання справи за їх відсутністю.

Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, наявність заяв по суті справи, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 222/300 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 10.12.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Авраменко С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5-486, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 10.12.2014 року.

ОСОБА_3 належала на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.03.2017 року та на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2015 року.

Судом встановлено, що згідно з рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 18.10.1966 №2206 ОСОБА_4 виділено земельну ділянку, площею 320 кв. м. під індивідуальне будівництво житлового будинку.

Вказана земельна ділянка виділена в натурі згідно Акту обласного відділу у справах будівництва і архітектури від 21.04.1967.

Відповідно до договору від 15.05.1967 земельна ділянка площею 320 кв. м. по АДРЕСА_3 була передана на праві безстрокового користування забудовнику - ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2015 року, за ОСОБА_3 визнано право забудовника відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального житлового будинку на праві особистою власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 15 травня 1967 року на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення суду набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки Другої миколаївської державної нотаріальної контори від 23.05.2019 року за вих. № 1191/01-16, за даними алфавітних книг обліку спадкових справ нотаріальної контори, спадкова справа ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) від 22.05.2019 року, ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Воробйовою Т.А. від 22.05.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 191.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 22.05.2019 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 заведена та зберігається Першою миколаївською державною нотаріальною конторою.

ОСОБА_2 звернувся до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

25 квітня 2019 року, Ткаченко Ю.Г державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 02-14 до майна померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (СР НОМЕР_2 ).

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані, або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ст. 78 ЗК України).

Згідно п «г» ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його правна землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Відповідно до ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно ст. 103 ЗК України, Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Стаття 375 ЦК України надає право власникові земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації (в редакції до 2009 року).

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Кабінетом Міністрів України.

Стаття 158 ЗК України 2001 року передбачає, що у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Згідно ст.ст.106,107 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Розглядаючи дану справу, суд забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом.

Ухвалою суду було призначено судову експертизу на вирішення якої поставлені наступні питання:

-чи має місце самовільний захват земельної ділянки яка розташована за адресою АДРЕСА_4 з боку ОСОБА_3 ;

-якщо та, вказати розмір самовільно зайнятої ділянки, за рахунок чого відбувся замозахват та варіанти усунення перешкод у користуванні.

Відповідно до висновку № 125-016 судової земельно-технічної експертизи від 20.03.2018 року, фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_4 , встановлена згідно даних геодезичної зйомки складає 370,6 кв. м., що на 109,4 кв. м. менша від площі - 480,0 кв. м., указаної в рішенні № 2206 від 18.10.1966 року; фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_3 , встановлена згідно даних геодезичної зйомки, складає - 368,94 кв. м., що на 48,91 кв. м. більша від площі - 320,0 кв. м. указаної в рішенні № 2206 від 18.10.1966 року. Виходячи з того, що вказані земельні ділянки при домоволодіннях АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 не приватизовані, права власності на них відсутні, акти виносу в натурі та закріплення меж земельних ділянок за землекористувачами не виконувалось, встановити розмір самовільно зайнятої земельної ділянки не надається можливим. Загальна площа земельних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 на даний час складає - 739,51 кв. м., що на 60,49 кв. м. менша від площі, яка вказана в Рішенні № 2206 від 18.10.1966 року - 800,0 кв. м.

Експертом встановлено, що безпосередньо вздовж межі суміжного землекористування між земельними ділянками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 з боку домоволодіння АДРЕСА_3 розташовані будівлі та споруди, а саме: літ. «У» - сарай - 1990 р. побудови; літ «М» - навіс - 1994 р.; літ. «Н» - сарай 1991 р. побудови, які знаходяться у власності власника домоволодіння ОСОБА_3 та зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8437632 від 06.04.2017 р., у зв`язку з чим, виділити недостатню площу земельної ділянки - 48,91 кв. м. в користування власника домоволодіння АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , який має розбіжність по площі земельної ділянки в менший бік на 109,4 кв. м. відповідно до вимог державних будівельних норм та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою № НОМЕР_3 з боку земельної ділянки АДРЕСА_3 не надається можливим.

Власник домоволодіння АДРЕСА_4 ОСОБА_1 запропоновано виділити у його користування, частину земельної ділянки АДРЕСА_3 шляхом демонтажу узаконеної будівлі- сараю літ «У» - 1990 р. площею - 2,0 кв. м., який розташований між правою зовнішньою стіною будівлі гаражу літ «Л» та границею суміжного землекористування шириною - 1,6 м. довжиною - 11,23 м. до існуючої споруди навісу літ. «М», загальна площа виділу частини земельної ділянки буде складати - 18,0 кв.м., тобто межа суміжного землекористування між земельними ділянками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 буде проходити безпосередньо по зовнішній стіні будівлі літ. «Л» гараж, що є порушенням вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудови міських та сільських населених поселень» - п. 3.25 «… для догляду за будівлями і здійснення їх потокового ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинне бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. В зв`язку з тим, що частина земельної ділянки вздовж правої зовнішньої стіни будівлі літ. «Л» - гараж, яка знаходиться на земельній ділянці № НОМЕР_4 виділяється у користування землекористувача домоволодіння АДРЕСА_4 ОСОБА_1 з правом доступу на частку виконання ремонтних робіт землекористувачу ОСОБА_3 . При даному виділі земельної ділянки, розбіжності між площами земельних ділянок будуть складати: розбіжність площ земельної ділянки АДРЕСА_4 складає в менший бік на 91,4 кв.м.; розбіжність площ земельної ділянки АДРЕСА_3 складає в більший бік на 30,91 кв. м.

Таким чином, висновком експерта не встановлено порушення меж земельної ділянки в результаті неправомірних дій відповідачки та запропоновано варіант для визначення порядку користування земельною ділянкою.

Після ознайомлення з висновком експерта позивач позовні вимоги не уточнював, залишивши їх в попередньому викладенні.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Оскільки жодними належними та остатніми доказами не підтверджено факт незаконного встановлення ОСОБА_3 , або її правонаступником ОСОБА_2 огорожі на земельній ділянці позивача, відповідно суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача вчинення дій щодо її знесення.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Судові витрати пов`язані з розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «17» травня 2021 року.