ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5751/20

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/189/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Харечко Л.К.,

суддів: Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксана Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року у складі судді Карапути Л.В., повний текст якої складений 09.10.2020 року у м. Чернігові,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.10.2013 року надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 181 000,00 грн (22 625,00 дол США) у борг, про що остання склала розписку. Відповідачка зобов`язувалась повернути зазначену суму у строк до 31.12.2014 по комерційному курсу продажу доларів США, але добровільно кошти не повернула. 06.01.2016 позивач направив їй вимогу про виплату боргу, проте, кошти повернуті не були, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушених прав. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017 у справі № 750/5847/17 було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 829 272,64 грн та 8 000,00 грн судового збору.

Під час виконання рішення суду було встановлено, що 01.09.2017 ОСОБА_2 уклала договір дарування зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , за яким подарувала йому житловий будинок АДРЕСА_1 . За результатами розгляду позову ОСОБА_1 про визнання вказаної угоди недійсною, постановою Чернігівського апеляційного суду від 02.01.2020 у справі № 750/37/19 визнано недійсним договір дарування житлового будинку. Постановою Верховного Суду від 07.04.2020 постанова апеляційного суду залишена без змін.

Вказував, що після отримання відповідачкою від позивача вимоги від 06.01.2016 про сплату боргу, будучи обізнаною про можливе стягнення з неї заборгованості у сумі 22 625,00 дол США, остання 15.02.2016 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала дарувальниці на праві власності на момент виникнення боргу та настання часу його повернення, а також 11.09.2017 ОСОБА_2 подарувала своєму синові ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належала дарувальниці на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Вважав, що в обох правочинах вбачається схема правочину, націленого на мету збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, тому, просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 241, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 11.09.2017, посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1953. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи скарги зводяться до того, що судом залишено поза увагою той факт, що реального правочину дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 не відбулося, а лише здійснено його формальне відчуження, оскільки, ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі, проживала і продовжує проживати в ній, не припинивши права користування подарованим майном.

Зазначене стосується і правочину, укладеного з сином, за яким останній отримав у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , адже, ця угода була укладена саме під час судового провадження у справі № 750/5847/17 про стягнення боргу по розписці. Обидва договори були укладені з метою збереження майна від можливого звернення стягнення на нього в рахунок стягнення боргу на користь позивача, а отже, є фіктивними.

Вказує, що наявність виконавчого провадження, за яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 151 506,19 грн ніяким чином не спростовує тверджень позивача про фіктивність укладених правочинів.

Вважає, що дії ОСОБА_2 та дії її рідних доньки та сина щодо укладення договорів дарування майна, яке на праві власності належало ОСОБА_2 у даній справі, повністю ідентичні діям ОСОБА_2 і її чоловіка у цивільній справі № 750/37/19 за позовом ОСОБА_1 , проте, суд всупереч вимогам закону не прийняв до уваги вказані обставини та не навів жодних доводів про це у своєму рішенні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують на те, що рішення є законним і обґрунтованим, звертаючи увагу на те, що позивачем не надано жодного належного доказу фіктивності оспорюваних договорів дарування, які були укладені до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017, яким було присуджено стягнення боргу на користь ОСОБА_1 .

Учасники справи, по якій була оголошена перерва до 28.01.2020 в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду, сповіщались належним чином.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а отже, датою ухвалення судового рішення у даній справі, є 02 лютого 2020 року.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідачів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 02.10.2013 надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 181 000,00 грн, що в еквіваленті становило 22 625,00 дол США, що підтверджується складеною відповідачкою розпискою, за якою остання зобов`язувалась повернути кошти в строк не пізніше 31.12.2014 по комерційному курсу долара, проте, гроші повернуті не були.

У зв`язку з тим, що відповідачка добровільно кошти не повернула, ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення з неї коштів в примусовому порядку і рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2017 у справі № 750/5847/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 829 272,64 грн та 8 000,00 грн судового збору (а. с. 14).

13.12.2017 суд видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача зазначеної суми боргу та судових витрат, на підставі чого приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 55628944 та постановою накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 02.01.2020 у справі № 750/37/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, задоволені вимоги позивача, визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами 01.09.2017 (а. с. 17-23).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що сторони вчинили оспорюваний правочин лише для виду, з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу, адже, ця угода була укладена під час судового провадження у справі № 750/5847/17 до вирішення її по суті і тому, будучи обізнаною про можливе стягнення коштів, ОСОБА_2 подарувала своєму чоловікові зазначене нерухоме майно.

Постановою Верховного Суду від 07.04.2020 постанова апеляційного суду залишена без змін (а. с. 27-35).

15 лютого 2016 року був укладений договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 зазначену частину квартири, яка належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 39-41).

11 вересня 2017 року був укладений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала своєму синові ОСОБА_4 зазначену частину квартири (а. с. 74-75).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правилами статтей 76, 77-80 Кодексу передбачено, що доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Відповідно до статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частинами 1, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Основними ознаками фіктивності правочину є: введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань (приховування справжніх намірів учасників правочину).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а отже, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Для того, щоб визнати правочин фіктивним, суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Згідно зі ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі, гроші та цінні папери, а також, нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК).

Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не встановив обставин і фактів, які б вказували на недобросовісність дій або на фіктивність договорів, що були укладені відповідачами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає, що суд в повному обсязі дослідив усі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим прийняв законне і вірне по суті судове рішення.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_3 разом зі своїми батьками - ОСОБА_5 і ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.07.2003, виданого виконавчим комітетом Деснянської районної ради на підставі розпорядження (наказу) від 02.07.2003 № 642 (а. с. 73).

У вказаній квартирі ОСОБА_3 проживала разом зі своїми батьками та була зареєстрована в ній з моменту народження, продовжує проживати та користуватись цим житловим приміщенням. Вказані обставини підтверджуються довідкою про склад сім`ї станом на 04.08.2020, виданою управлінням адміністративних послуг від 05.08.2020 № 3336, копією паспортних даних ОСОБА_3 (а. с. 90, 94).

Також копія договору від 09.11.2016 № 09-01 свідчить, що ОСОБА_3 утримує квартиру, здійснюючи ремонтні роботи (а. с. 96-97).

Що стосується квартири АДРЕСА_3 , то право власності на неї ОСОБА_2 зареєструвала 01.09.2017 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 (а. с. 42), після чого, 11.09.2017 подарувала 1/2 її частину своєму синові.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 зареєстрований за вказаною адресою з 19.02.2002, проживав там і проживає на даний час разом зі своєю донькою - ОСОБА_7 , яка також зареєстрована у спірній квартирі (а. с. 110, 111).

Дані на а. с. 114, 155-116 свідчать, що приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. здійснює виконавче провадження по виконанню виконавчого документа № 750/5847/17, виданого 13.12.2017 Деснянським районним судом м. Чернігова. З дати відкриття виконавчого провадження (24.01.2018) по 26.08.2020 стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 151 506,19 грн, які розподілені та перераховані у відповідності до чинного законодавства. Отже на даний час виконавче провадження триває.

Як вже зазначалось вище, для того, щоб визнати правочин фіктивним, суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

Колегія суддів, з огляду на вищевикладене, не вбачає наявності умислу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 при укладенні договорів дарування майна, оскільки, вважає, що дії ОСОБА_2 та дії її рідних доньки та сина не є ідентичні діям ОСОБА_2 і її чоловіка, які мали місце у цивільній справі № 750/37/19.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

ОСОБА_2 розпорядилась своїм правом власності на користь дітей, подарувавши кожному по відповідній частині свого нерухомого майна, яким вони фактично користувались весь час та продовжують користуватись.

Кожна особа, набуваючи статус учасника правовідносин, ставить за мету захист і реалізацію не тільки своїх інтересів, але й інтересів інших учасників правочинів.

Отже, дії ОСОБА_2 , як дарувальника та як одного з батьків, не суперечили засадам цивільного законодавства, зокрема, засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також, моральним засадам суспільства, дотримання яких, мало місце при укладенні спірних правочинів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки викладені в ній доводи ніяким чином не спростовують правильності висновків суду.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, скасуванню воно не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 02.02.2021.

Головуюча Судді: