Дата документу 12.05.2021 Справа № 337/2880/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2880/20 Головуючий у 1 інстанції Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/1589/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, вона працювала продавцем в магазині одягу, який належить ФОП ОСОБА_2 з 2008р. по 2020р.

Трудовий договір було розірвано 25.02.2020р, і зареєстровано в міському центрі зайнятості вже в листопаді 2020р.

До інспекції з охорони праці з приводу ненадання їй щорічних відпусток вона також зверталась, але її не звернення не було розглянуто через запровадження карантину.

У зв`язку із звільненням відповідачка зобов`язана виплатити її грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. в розмірі 38778,43грн. із розрахунку: заробітна плата за останні відпрацьовані 12 місяців перед звільненням 51176,00грн. / кількість днів у році за винятком святкових і неробочих 355 х кількість днів невикористаної відпустки 269.

Доказом ненадання їй відпустки є індивідуальні відомості щодо застрахованої особи з Пенсійного Фонду України, відповідно до яких відповідачка виплачувала їй щомісячну заробітну плату, яка дорівнювала мінімальній зарплаті.

Якщо би були інші виплати, в т.ч. відпускні, то сума виплаченого доходу була би більшою за рівень мінімальної заробітної плати, оскільки нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться, виходячи із середньої заробітної плати за 12 місяців перед виплатою або за менший фактично відпрацьований період.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідачки компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. в розмірі 38 778/43,35грн., моральну шкоду в сумі 15000,00грн. та судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_2 , надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належними, допустимими, беззаперечними доказами суду не доведено факту порушення прав позивачки ОСОБА_1 щодо надання щорічних відпусток за весь період роботи в ФОП ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 28.11.2008р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір б/н.

Відповідно до умов трудового договору ОСОБА_1 зобов`язана була виконувати роботу продавця непродовольчих товарів з графіком роботи з 10.00.год. до 14.00год та з 15.00год. до 19.00год., вихідні субота, неділя, а ФОП ОСОБА_2 оплачувати цю роботу у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць.

Відповідно до п.6 вказаного трудового договору тривалість щорічної відпустки становить 24 календарних дня.

Вказаний трудовий договір зареєстрований в Запорізькому міському центрі зайнятості населення 28.11.2008р.

25 лютого 2020 року трудовий договір між сторонами розірваний за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП і знятий з реєстрації в Запорізькому міському центрі зайнятості населення 06.11.2020р.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність 16.03.2020р.

Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України сума заробітку для нарахування пенсії ОСОБА_1 , яка сплачена страхувальником ФОП ОСОБА_2 , за листопад-грудень 2008р. становить 659,50грн., січень-грудень 2009р. 7718,00грн., січень-грудень 2010р. 10659,00грн., січень-грудень 2012р. 10616,00грн., січень-грудень 2012р. 12626,00грн., січень-грудень 2013р. 13835,00грн., січень-грудень 2014р. 14616,00грн., січень-грудень 2015р. 15256,00грн., січень-грудень2016р. 17262,00грн., січень-грудень 2017р. - 38400,00грн., січень-грудень 2018р. 44676,00грн., січень-грудень 2019р. 50076,00грн., січень-лютий 2020р. 9446,00грн. (арк..9 т.1)

Згідно з Відомістю на виплату готівки за лютий 2020р. ФОП ОСОБА_2 28.05.2020р. нарахувала до виплати ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 3802,00грн. (арк..111 т.1)

Вказана сума перерахована ОСОБА_1 28.05.2020р. шляхом грошового переказу через АТ «Укрпошта» (арк..112 т.1).

Факт отримання зазначеної суми позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала.

Згідно з інформацією Головного управління ДПС в Запорізькій області від 22.10.2020р. (арк..127-128 т.1) надати Податкові розрахунки про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого податку (Форма 1ДФ), складені ФОП ОСОБА_2 за період 2008-2014р., неможливо у зв`язку з закінченням 5-річного строку їх зберігання.

За поданими ФОП ОСОБА_2 податковими розрахунками про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого податку (Форма 1ДФ), за період 2015р. 1 квартал 2020р. відображені відомості про нарахований, виплачений дохід (ознака доходу 101-заробітна плата) платнику податку з РНОКПП НОМЕР_1 , а саме: 1 квартал 2015р. 3654,00грн., 2 квартал 2015р. 3654,00гнрн., 3 квартал 2015р. 3814,00грн, 4 квартал 2015р. 4134,00грн., 1 квартал 2016р. 4134,00грн., 2 квартал 2016р. 4278,00грн., 3 квартал 2016р. 4350,00грн., 4 квартал 2016р. 4500,00грн., 1 квартал 2017р. 9600,00грн., 2 квартал 2017р. 9600,00грн., 4 квартал 2017р. 9600,00грн., 1 квартал 2018р. 11169,00грн., 2 квартал 2018р. - 11169,00грн., 3 квартал 2018р. -11169,00грн., 4 квартал 2018р. - 11169,00грн., 1 квартал 2019р. 12519,00грн., 2 квартал 2019р. - 12519,00грн., 3 квартал 2019р. - 12519,00грн., 4 квартал 2019р. - 12519,00грн., 1 квартал 2020р. 9446,00грн.

Згідно з дублікатами Розрахунково-платіжних відомостей, Відомостей на виплату грошей (арк. 138-250 т.1, арк..1-159 т.2) за період з листопада 2008р. по лютий 2020р. ФОП ОСОБА_2 нараховувала та виплачувала ОСОБА_1 заробітну плату, в т.ч. за щорічну відпустку: в вересні 2009р. 505,00грн. (арк..159 т.1), вересні 2010р. 662,74грн. (арк..183 т.1), липень 2011р. 750,63грн. (арк..203звор т.1), вересень 2012р. 426,03грн. (арк..231звор т.1), вересні 2013р. 9223,63грн (арк.4звор т.2), вересні 2014р. 973,72грн (арк..28звор т.2), вересні 2015р. 988,12грн. (арк..53звор т.2), вересні 2016р. 1104,95грн (арк..77звор т.2), вересні 2017р. 2138,98грн (арк..101звор т.2), вересні 2018р. 2887,05грн. (арк..125звор т.2), вересні 2019р. 3272,95грн. (арк..149звор т.2).

Положеннями статей 74, 75 КЗпП України визначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Порядок і умови надання щорічних відпусток визначені ст.79,80 КЗпП України.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у трудових відносинах.

ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що жодного разу з 2008р. по 2020р. не перебувала у щорічній відпустці, у зв`язку з чим в разі звільнення має право на отримання грошової компенсації за усі дні невикористаної відпустки, яка за її підрахунком становить 38778,43грн.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог, посилалася на те, що щорічна відпустка ОСОБА_1 надавалась з 2009р. по 2019р., як правило, у вересні місяці, що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями про виплату заробітної плати за відповідний місяць, а також не встановленням контролюючими органами порушень законодавства про відпустки та їх оплату. Грошова компенсація за частину невикористаної відпустки за період роботи з вересня 2019р. по лютий 2020р. виплачена позивачці 28.05.2020р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ні позивачем, ні відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що позбавляє суд встановити факт порушення прав позивачки з боку відповідачки, який можливо було захистити в обраний нею спосіб, чи відсутність такого порушення.

Під час вирішення справ вказаної категорії покладання виключно на роботодавця обов`язку довести відсутність порушень прав працівника при наданні відпусток, на думку суду, суперечить принципу рівності та змагальності сторін у цивільному судочинству, а також його завданням ефективному захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом норм діючого законодавства щодо відпусток, обов`язок вести облік відпусток, що надаються працівникам, покладається на роботодавця.

В той же час, діюче законодавство не визначає загальнообов`язкових правил обліку відпусток.

Під час обліку використовуються первинні документи, визначені прийнятими на підприємстві, установі, організації правилами документообігу, оскільки згідно зі ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999р., систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку підприємство розробляє самостійно. Як правило, це дані кадрового обліку та документи про оплату праці.

При наданні щорічної відпустки працівнику або при проведенні з ним розрахунку при його звільненні (визначенні компенсації за невикористану відпустку) необхідно визначити, за який період роботи працівникові належить певна кількість днів відпустки, і перевірити, скільки днів відпустки за ці дні використано раніше.

Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що в разі звільнення працівника з роботи, він має право на отримання грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки, якщо не використав цю відпустку з незалежних від нього причин (не з його вини).

Встановлено, що трудові відносини між сторонами тривали з листопада 2008р. по лютий 2020р.

Жодних доказів того, що за весь цей час ОСОБА_1 не перебувала у щорічній відпустці, позивач суду не надала.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що така відпустка не була нею використана з незалежних від неї причин, тобто не з її вини, а саме через протиправні дії ОСОБА_2 , яка відмовляла в наданні відпустки без поважних причин або через несприятливі умови для роботи магазину у зв`язку з її перебуванням у такій відпустці та інші будь-які об`єктивні причини, що вона погоджувалась на перенесення відпустки чи подальшу заміну невикористаної частини відпустки грошовою компенсацією тощо.

ОСОБА_1 в ході розгляду справи в суді першої інстанції надала пояснення, в яких зазначила, що вона з письмовими заявами до ОСОБА_2 про надання відпустки не зверталась, жодних письмових доказів на підтвердження відмови останньої надати щорічну відпустку не складала, з приводу порушення свого права на відпустку до органів Державної служби з питань праці чи суду за весь період роботи не зверталась.

Доводи апеляційної скарги про звернення ОСОБА_4 до органів Державної служби з питань праці вже після звільнення і саме з приводу порушення права на відпустку і невиплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Посилання в апеляційній скарзі на Індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного Фонду України як на доказ її вимог, колегією суддів відхиляється, оскільки ці відомості стосуються нарахованої працівнику заробітної плати за певний період, який у випадку сплати роботодавцем страхових внесків зараховується як страховий стаж при призначенні пенсії чи здійснення інших соціальних виплат.

Перебування працівника у щорічній відпустці не звільняє роботодавця від її оплати та сплати страхових внесків, тому цей період зараховується в страховий стаж.

Враховуючи те, що облік відомостей про застраховану особу здійснюється помісячно за сумою заробітку, кількістю днів трудових відносин, позначкою про сплату страхових внесків, визначити чи перебував працівник в цей період в щорічній відпустці або ні неможливо.

На підтвердження доводів про невідповідність зазначеного в Індивідуальних відомостях про застраховану особу розміру нарахованої їй заробітної плати за період, коли за доводами представника відповідачки позивачка перебувала у щорічній відпустці, сумі відпускних, розрахованих відповідно до Порядку №100, позивач жодних розрахунків не надала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтується на її власних поясненнях, які в силу вимог ст.76 ЦПК України не є джерелом доказів, крім у випадку допиту сторони за її згодою за правилами допиту свідка, що передбачено ст.92,234 ЦПК України. Проте, такого клопотання позивач ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявляла.

Встановлено, що ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність з 16.03.2020р., документи внутрішньогосподарського управлінського обліку, в т.ч. щодо обліку відпусток найманих працівників, суду надані не були, з наданих представником відповідача пояснень, ці документи на теперішній час відсутні.

Доказів втрати, знищення цих документів в силу протиправних дій ОСОБА_1 , на що посилається представник відповідача в своїх поясненнях, суду також не надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що єдиними доказами, на які посилається відповідачка та її представник щодо спростування доводів позивачки про ненадання відпусток є Розрахунково-платіжні відомості та Відомості про виплату ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи з листопада 2008р. по лютий 2020р., в яких міститься інформація про нарахування та виплату у вересні місяці кожного року (в 2011р. липні) днів щорічної відпустки. Вказані документи є письмовими доказами і подані як дублікати, засвідчені представником відповідачки за довіреністю ОСОБА_5 .

Згідно ч.2-6 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Оцінюючи подані представником відповідачки письмові документи на відповідність вимогам закону щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів, судом зроблено війни висновок про те, що в наданих документах міститься інформація про нарахування та виплату ОСОБА_1 відпускних у вересні місяці, крім 2011р. в липні, проте відомостей про кількість наданих та оплачених днів щорічної відпустки, за який період роботи вони надавались, ці документи не містять. Інших доказів, в сукупності з якими можливо було перевірити відповідні обставини, ні позивачем, ні відповідачем надано не було.

Подані відповідачем дублікати не містять підпису ОСОБА_2 як особи, яка склала їх, із зазначенням дати складання, враховуючи, що дублікат повинен повністю відтворювати зміст та форму оригіналу документу. Припинення ОСОБА_2 своєї підприємницької діяльності не позбавляє останню можливості самостійно видати дублікат документу, який нею було складено і в подальшому втрачено, оскільки після припинення фізичної особи-підприємця ця фізична особа не перестає існувати і продовжує відповідати за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю. Відсутність у дублікаті документу його обов`язкових реквізитів виключає його юридичну силу. Вважати надані документи копіями у суду також немає підстав, оскільки вони не засвідчені в установленому законом порядку і не містять інформації про їх відповідність оригіналу, не містять інформації про підпис особи, яка його склала, дати складання, тобто не відтворюють повного змісту оригіналу. Жодних доказів на підтвердження того, що ці документи дійсно були складені під час діяльності ОСОБА_2 як ФОП і зазначена в них інформація є достовірною, суду не надано.

Судом першої інстанції встановлено, що оригінали будь-яких документів господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 на момент розгляду справи не збереглися, у зв`язку з чим пересвідчитися в достовірності інформації, яка міститься в поданих суду дублікатах Розрахунково-платіжних відомостей та Відомостей на виплату грошей, враховуючи, що вона заперечується позивачкою та її представником, шляхом витребування та дослідження оригіналу неможливо.

Ухвалюючи рішення, судом враховано, що 28.05.2020р. відповідачка ОСОБА_2 нарахувала ОСОБА_1 заробітну плату за лютий 2020р. та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за період роботи з 25.09.2019р. по 25.02.2020р., розмір якої після утримання податку та військового збору склав 3802,00грн. тобто, фактично відповідачкою визнається право позивачки на отримання грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 25.09.2019р. по 25.02.2020р..

При цьому, відповідачка та її представник не надали детального розрахунку вказаної суми грошової компенсації, зазначивши лише що за вказаний період вона становить 1430,11грн., після утримання ПДФО та військового збору 1151,23грн. Перевіряючи вказаний розрахунок, судом першої інстанції вірно враховано положення п.7 Порядку №100 та зроблено висновок про те, що сумарний заробіток позивачки за 12 календарних місяців роботи, що передують її звільненню (з лютого 2019р. по січень 2020р.), становить 50 626,00грн. (45903,00грн. (11міс.х 4173,00грн. (мінімальна заробітна плата з лютого 2019р. по грудень 2019р.) + 4723,00грн (мінімальна заробітна плата в січні 2020р.).

Судом вірно встановлено, що сума грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної відпустки буде становити: 50 626,00грн./ 355 днів (календарні дні за виключенням святкових та неробочих) х 10 днів невикористаної відпустки = 1426,08грн. За вирахуванням податку з доходу фізичних осіб та військового збору в розмірі 22%, що становить 313,74грн. (1426,08грн.х22%), до виплати ОСОБА_1 підлягає сума 1112,34грн. ОСОБА_2 нарахувала ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за вказаний період в сумі 1430,11грн. та фактично сплатила після утримання ПДФО та військового збору 1151,23грн., тобто більше, ніж розраховано судом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла виснвоку про те, що підстав для стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи ОСОБА_1 з 25.09.2019р. по 25.02.2020р. немає, оскільки цей період визнається відповідачем і грошова компенсація за невикористану відпустку за цей період виплачена позивачу в травні 2020р. в сукупності з іншими виплатами в загальній сумі 3802,00грн, оцінку правомірності виплати та розміру яких суд не надає в межах розгляду цієї справи. Факт отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 3802,00грн. ОСОБА_1 в суді першої інстанції визнала, доказів, які б спростували факт нарахуванням та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за вказаний період у визначеному відповідачкою розмірі, суду не подала.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та вірно встановив, що належними, допустимими, беззаперечними доказами суду не доведено факту порушення прав ОСОБА_1 щодо надання щорічних відпусток за весь період роботи в ФОП ОСОБА_2 , а тому і підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України відсутні.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2021 року.

Головуючий

Судді: