Справа пр. № 2/756/672/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Лісовенка О.О.,

Чепур Н.К.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Андрейчука Т.В. від 20 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя роз`єднано.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Андрейчука Т.В. від 21 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про поділ спільного майна подружжя прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 14 травня 2010 року між нею та відповідачем укладено шлюб.

У період шлюбу, 04 квітня 2013 року, сторони справи придбали квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на це майно було зареєстроване за ОСОБА_3 .

Позивач зазначила, що з 2004 року їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 . Маючи намір придбати житло у столиці, 08 червня 2012 року ОСОБА_1 продала указану квартиру за 176630,00 грн.

У грудні 2012 року батько позивача ОСОБА_5 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 . Продаж було вчинено за 116000,00 грн. Ці кошти ОСОБА_5 подарував доньці для придбання нею житла у м. Києві.

Маючи суму, еквіваленту 36618,00 доларів США, позивач активізувала пошуки квартири і через декілька місяців знайшла квартиру АДРЕСА_1 . Проте у неї не було достатньо коштів для її придбання, а тому решту суми було вирішено взяти в кредит.

Однак, як стверджувала ОСОБА_1 , оскільки за отриманням кредиту у банк звернувся відповідач, кредитодавець заперечував проти укладення кредитного договору саме з ОСОБА_6 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за відповідачем у справі.

Таким чином, ОСОБА_7 зазначила, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти та спільні кошти подружжя ОСОБА_8 , зокрема, які були отримані в кредит в публічному акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України".

З цих підстав позивач, покликаючись на норму ч. 7 ст. 57 СК України, просила провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 - на 1/4 частину.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що спірна квартира придбавалась за спільні кошти подружжя ОСОБА_8 , а тому їх частки у цьому майні є рівними.

Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому вказала, що ОСОБА_3 не навів доказів на спростування доводів позивача, що 3/4 частини коштів, витрачених на придбання квартири АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_7 .

Заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_3 до суду не подав.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позові, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні частково заперечували проти позову з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву, просили суд здійснити розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_8 у рівних частках.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні надала свідчення, що вона працювала агентом з нерухомості. У кінці 2012 року до неї звернулося подружжя ОСОБА_8 , які мали намір придбати квартиру. Ціна купівлі не повинна була перевищувати 55000,00 доларів США, проте підходящих об`єктів нерухомості за таку ціну знайти не вдалось. Подружжя обрало квартиру АДРЕСА_1 вартістю 67000,00 доларів США, для придбання якої довелось отримувати кредит у банку. Свідок стверджувала, що банк рекомендував укласти кредитний договір з ОСОБА_3 , оскільки у нього заробітна плата була вища ніж в ОСОБА_7 . Частину коштів, які сплачувались за квартиру, привезли батьки позивача, яку саме суму не знає. Відповідач особисто коштів продавцеві не передавав. Також зі слів позивача свідок повідомила, що для купівлі квартири АДРЕСА_1 були використані кошти, які отримали батьки ОСОБА_7 за продаж їхнього нерухомого майна.

Допитана в якості свідка матір позивача зазначила, що, починаючи з березня 2011 року її донька систематично привозила їй грошові кошти у гривні, які ОСОБА_10 обмінювала на долари США, та зберігала. Джерело походження цих коштів свідок не знає, проте припустила, що це спільні кошти подружжя ОСОБА_8 . Свідок вказала, що на придбання квартири АДРЕСА_1 було використано 22000,00 доларів США, які ОСОБА_7 отримала від продажу квартири АДРЕСА_2 , що належала їй на праві власності; 14500,00 доларів США для купівлі квартири доньці подарував її батько ОСОБА_5 , що були одержані ним за продаж квартири АДРЕСА_3 ; 18500,00 доларів США - це кошти, які привозила свідку ОСОБА_10 її донька ОСОБА_7 .

Заслухавши вступні слова сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

14 травня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у

м. Києві, актовий запис № 503 (а. с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_11 . Батьком дитини є відповідач у справі (а. с. 19).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у справі № 756/13649/19 шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За час шлюбу з позивачем ОСОБА_3 за договором купівлі продажу від 04 квітня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., придбав у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 26-30).

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом з`ясовано, що 04 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № 2174, за яким позичальник отримав кредит у сумі 120000,00 грн для придбання квартири АДРЕСА_1 (а. с. 129-140). Термін повернення кредиту - 04 квітня 2033 року.

Отже, кошти отримані за договором про іпотечний кредит від 04 квітня 2013 року № 2174, були витрачені в інтересах сім`ї ОСОБА_8 .

17 листопада 2014 року за час перебування у шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 кредит було повернуто у повному обсязі (а. с. 112-128).

Відповідно до положень ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, згідно з приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 покликалась на те, що частина грошей, використаних для придбання вказаного об`єкта нерухомості, були її особистими коштами, зокрема 176630,00 грн, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_2 , що належала позивачеві на праві особистої приватної власності, та 116000,00 грн, які ОСОБА_1 подарував її батько ОСОБА_5 . Ці кошти ОСОБА_5 були сплачені покупцем ОСОБА_13 за договором купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 від 12 грудня 2012 року (а. с. 32-36).

Перевіряючи доводи ОСОБА_7 щодо спростування презумпції спільності майна подружжя на квартиру АДРЕСА_1 та оцінюючи докази, надані позивачем на їх підтвердження, суд виходить з такого.

ОСОБА_7 надала нотаріально посвідчену згоду на придбання ОСОБА_14 квартири АДРЕСА_1 що свідчить про належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (а. с. 28, 31).

Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_7 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі, не повідомила про те, що квартира або якась її частина придбавається за її особисті кошти.

Належних, допустимих та достовірних доказів, які б переконливо засвідчували, що саме кошти, які позивач отримала за продаж квартири АДРЕСА_2 , були використані саме для придбання квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 не надала. Придбання спірної квартири відбулося через десять місяців після продажу позивачем квартири, яка була її особистою власністю, що викликає обґрунтований сумнів у доведеності покликань ОСОБА_7 на те, що для квартири АДРЕСА_1 було використано 176630,00 грн, які були її особистими коштами.

За приписами ч. 5 ст. 717 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, відноситься, зокрема валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу.

Таким чином, договір дарування грошових коштів між ОСОБА_7 та її батьком ОСОБА_5 повинен був укладатись у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням.

Виходячи з логічного й системного тлумачення норм ч. 2 ст. 218 та ч. 5 ст. 717 ЦК України, можна зробити висновок, що доведення показаннями свідків факту укладення ОСОБА_7 та ОСОБА_5 договору дарування грошових коштів у разі порушення вимог закону про його письмову форму і нотаріальне посвідчення не допускається.

Зважаючи на те, що договору дарування грошових коштів між ОСОБА_7 та її батьком ОСОБА_5 , який був би укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, позивачем не надано, показання свідка ОСОБА_10 щодо цих обставин є недопустимим доказом, суд вважає недоведеним факт укладення вказаного правочину.

Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з приводу того, що частину коштів для придбання спірної квартири привезла та передала матір позивача за відсутності доказів на підтвердження джерела їх походження, не можуть бути належними, достовірними та достатніми доказами на підтвердження того, що вони були особистою власністю позивача ОСОБА_7 .

Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивач не спростувала презумпцію спільності майна подружжя ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 70 СК України разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про необхідність визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та провести її поділ, визнавши за кожною з сторін справи право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 4750,00 грн ((950000,00 грн х 1/2 = 475000,00 грн) / (950000,00 грн х 3/4 = 712500,00 грн) х 7125,00 грн = 4750,00 грн).

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснити розподіл майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 4750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 05 лютого 2021 року