Провадження № 22-ц/812/2222/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2021 року м. Миколаїв

справа № 489/6356/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенко О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену ухвалену 27 вересня 2021 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено цього ж дня) за заявою

ОСОБА_2

про забезпечення позову,

У С Т А Н О В И В:

23 вересня 2021 року ОСОБА_2 , діючи через представника, звернулась до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви.

Заявниця зазначала, що була власником квартири АДРЕСА_1 , яка стала предметом іпотеки за кредитним договором, укладеним 19 вересня 2007 року між нею та ТОВ «Український промисловий банк». 20 вересня 2021 року вона не змогла відчинити двері своєї квартири та випадково дізналась про її продаж. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно новим власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу зазначено ОСОБА_1 . Встановлені обставини стали підставою для підготовки звернення до суду для захисту своїх прав. Проте з мережі інтернету їй також стало відомо про розміщені оголошення про відчуження цієї квартири за суму 43 000 доларів США.

Посилаючись на те, що ефективному захисту та поновленню її порушених прав власника будуть істотно перешкоджати можливі дії щодо розпорядження спірним майном, ОСОБА_2 просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонити вчиняти будь-які дії щодо відчуження та користування спірною квартирою, а також щодо вселення та проникнення до спірної квартири без судового рішення, що набрало законної сили, або до розгляду цивільного позову, що буде поданий; заборонити зламувати замки на вхідних дверях до тамбуру та квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року заяву задоволено частково, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу суду скасувати, а заяву представника ОСОБА_2 про забезпечення позову повернути заявнику. Апелянт наголошувала на відсутності доказів повноважень представника заявника на подання до суду заяви про забезпечення позову, а також невідповідність форми заяви вимогам пункту 6 частини 1 статті 151 ЦПК (пропозиції заявника про зустрічне забезпечення позову), що мало бути підставою для її повернення.

В судове засідання апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 не з`явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Справу розглянуто за участю представника апелянта - адвоката Матвієнка І.Ю., заявника ОСОБА_3 та її представника адвоката Гриненко Н.В.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина 2 статті 150 ЦПК)

Необхідність вирішення цих питань випливає також з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, а також забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК передбачено, що заходи забезпечення позову, як правило, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами (пункт 4 Постанови №9 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року, далі - Постанова).

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими (пункт 6 Постанови).

Необхідність вжиття відповідних заходів здійснюється з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника) (постанова Верховного Суду України від 25 травня 2016 року).

Накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його неможливим.

Під поняттям «арешт майна» слід розуміти проведення його опису і накладення заборони розпорядження, а в необхідних випадках і користування ним (стаття 56 Закону «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2007 року на забезпечення виконання кредитного договору між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір»479/Z/ФКВ-07, предметом якого є майнові права позичальника на нерухомість, будівництво якої не завершено, за адресою АДРЕСА_2 (а.с.43-48).

24 квітня 2008 року було між сторонами укладено та зареєстровано договір про внесення змін до договору, а саме предметом іпотеки зазначена нерухомість квартира АДРЕСА_1 (а.с.49,50).

4 серпня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 . Підставою державної реєстрації права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер 1666, від 4 серпня 2021 року(а.с.52-65).

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, ОСОБА_3 посилалась на підготовку позову до стягувача, приватного нотаріуса та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 4 серпня 2021 року недійсним.

Такий позов подано нею до суду 6 жовтня 2021 року (а.с.96-100).

Отже, житлове приміщення, на яке накладено арешт ухвалою суду, є предметом спору між попереднім та титульним (зареєстрованим) власниками цієї нерухомості.

Позовні вимоги ОСОБА_3 прямо стосуються її прав (або їх відсутності) на нерухомість, а також прав (або їх відсутності) відповідача ОСОБА_1 .

В порядку забезпечення позову фактично порушене питання про тимчасове обмеження відповідачки у праві розпорядження спірним майном (його арешт).

Заперечень щодо реальності намірів розпорядитись спірною квартирою апеляційна скарга не містить.

При цьому ймовірне розпорядження цим майном (зміна власника) до вирішення судового спору по суті значно ускладнить і розгляд спору по суті, і виконання судового рішення та ефективний захист прав позивачки у разі задоволення її вимог.

Необхідність збереження правового статусу спірної квартири та її власника до вирішення спору по суті відповідає умовам вжиття заходів забезпечення позову та застосування правил частини 2 статті 149 ЦК.

Отже, апеляційний суд вважає встановленим, що забезпечувальні заходи, обрані судом першої інстанції арешт спірного майна, безпосередньо пов`язані з предметом спору та позовними вимогами ОСОБА_3 ; ці заходи є спів мірними позовним вимогам та можуть забезпечити мету їх вжиття у розумінні статті 149 ЦПК.

Апеляційний суд погоджується з основними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову ОСОБА_3 , так і щодо обраних судом конкретних заходів накладення арешту.

Водночас непереконливими є посилання апелянта на те, що суд розглянув заяву про забезпечення позову, подану неповноважною особою.

Так, за змістом частини 1 статті 149 ЦПК вжиття заходів забезпечення позову здійснюється за заявою учасника справи.

Учасник справи (сторона, третя особа) може брати участь у судовому процесі особисто, або через представника (частина 1 статті 58 ЦПК).

Згідно із частиною 4 статті 62 ЦПК повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відповідно до статті 26 цього закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:1) договір про надання правової допомоги;2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням.

Ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти особу.

З матеріалів, доданих до заяви, вбачається, що на підтвердження повноважень представника ОСОБА_2 адвокат Гриненко Т.В. надала витяг з договору на надання адвокатських послуг від 21 вересня 2021 року, за змістом якого адвокат прийняв зобов`язання надати клієнту правничу допомогу з питань, пов`язаних з оспорювання договору купівлі-продажу іпотечного майна, в тому числі підписувати від імені клієнта заяви, скарги, відзиви, клопотання та подавати їх до суду (пункт 2 договору).

Цей документ підтверджує дійсну волю особи, яка є учасником справи, на уповноваження іншої особи на вчинення процесуальних дій та є належною підставою для оформлення ордеру, який підтверджує повноваження на подачу заяви про забезпечення позову.

Діюче національне та міжнародне законодавство гарантує фізичній особі право на доступ до суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Так, у рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини застережував, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми призводить до позбавлення заявників права доступу до суду і заважає розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, відсутність ордеру при наявності витягу з договору про надання правничої допомоги, не вплинула ані на правомірність розгляду цієї заяви, ані на вирішення цього питання по суті.

Підстав для сумнівів стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент подачі заяви, судом не встановлено.

Таким чином, відсутність ордеру при поданні заяви про забезпечення позову (при наявності витягу з договору про наданням правничої допомоги) хоча і є порушенням процесуальних норм, але само по собі не може бути достатньою підставою для скасування ухвали суду та повернення заяви, що є надмірним формалізмом та порушенням права на справедливий судовий захист.

Такий підхід відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18.

Посилання апелянта на те, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам частини першої статті 151 ЦПК, зокрема, не містить пропозиції зустрічного забезпечення, також не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки, ця заява відповідає загальним вимогам статті 151 ЦПК, а відсутність пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення не є безумовною підставою для відмови у забезпеченні позову, оскільки зазначене питання суд має право вирішити самостійно відповідно до положень статті 154 ЦПК з урахуванням конкретних обставин (постанова Верховного Суду (КЦС) від 4 березня 2020 року у справі № 465/6147/18).

Будь-яких пропозицій щодо зустрічного забезпечення та їх обґрунтувань апелянт не висловив.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Тищук

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 2 грудня 2021 року