Справа № 496/4646/19
Провадження № 2/496/670/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Старостіної А.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Підопригори Є.М.,

представника відповідача адвоката Куценко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ житлового будинку з надвірними спорудами за кожним із подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та в якому просить визнати за ним та його колишньою дружиною ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , як на спільне майно подружжя. Позов обґрунтовано тим, що позивач з відповідачкою в період шлюбу набули право власності на житловий будинок (оціночною вартістю згідно висновку експерта станом на подання позову 102 828 грн.), даний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,2497 га. Шлюб між сторонами було розірвано 26.05.2017 року, та у 2018 році позивачу стало відомо про те, що відповідачка збирається здійснити продаж будинку. Враховуючи зазначене, вважає, що ним не пропущено строк позовної даності, який складає 3 роки, тому він звертається до суду із зазначеною вимогою.

Ухвалою суду від 14.02.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі (а.с. 31-32).

Ухвалою суду від 22.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.51).

В судовому засіданні позивач та його представник наполягав на задоволенні позовних вимог. ОСОБА_1 зазначив, що вони придбали разом два будинки, спірне житло оформлено було на дружину, інший на позивача. Відповідач ніколи не працювала, будинок не її фактично. Будинок було придбано у родичів колишньої дружини, прізвища та ім`я якої позивач вже не пам`ятає, виготовив документи на нього, здійснив приватизацію, усі документи залишились в нотаріальній конторі.

Представник відповідача адвокат Куценко Л.В. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважає що провадження по справі слід закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за відсутності предмету позову, оскільки позивач не здійснив спроби добровільного урегулювання питання поділу майна в позасудовому порядку, як це визначено ст. 71 СК України. Окрім того, спірне майно відповідач отримала на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.2000 р., підставою видачі якого було Рішення Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області, а не на підставі цивільно-правової угоди, окрім того у 1990 року будинком володіли її батьки, а отже ОСОБА_2 фактично отримала його у спадок, а у відповідності ст. 57 СК України, спадкове майно не підлягає поділу між подружжям.

Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що відповідачу - ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності від 12.12.2000 р. на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підставою для видачі свідоцтва стало Рішення виконкому Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 10).

Спірний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2497 га., яка згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с. 11-13).

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Позивач зазначив, що будинок вони з відповідачкою придбали коли перебували в шлюбі, та надав суду довідку Августівської сільської ради від 21.09.2017 року № 338 відповідно до якої за вказаною адресою він проживає з 1996 року. Крім того, зазначив, що усі документи на підставі яких він виконував купівлю будинку та його оформлення, залишились у нотаріуса (а.с. 9).

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо посилання позивача про те, що його дружина не працювала, тому придбати житло не могла, то суд не приймає їх до уваги зважаючи на те, що той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідачем навіть не надано доказів коли укладався шлюб а тільки зазначено, що він розірваний у 2017 році, тобто з матеріалів не можливо встановити що, спірний будинок в загалі придбався в період шлюбу.

Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, як роз`яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок відповідачка отримала у приватну власність згідно свідоцтва про право власності, яке видано на підставі рішення Виконкому Августівської ради, а не на підставі цивільно-правової угоди (шляхом відчуження, купівлі-продажу), зазначене спростовує той факт, що саме позивач придбав цей будинок за власні кошти, або приймав участь у його придбанні, як спільної власності подружжя. Будь-яких інших доказів окрім довідки сільської ради про проживання його за вказаною адресою, стороною позивача суду не надано. Так, в порушення вищенаведених приписів, належних доказів того, що будинок була придбана позивачем за його власні кошти суду не надано, стороною позивача не ставилось питання щодо витребування доказів від нотаріуса у якого, як зазначив сам ОСОБА_1 , перебувають документи згідно яких він оформлював право власності на будинок.

Щодо клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за відсутності предмету позову, то суд не погоджується з даним твердженням, оскільки суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням, як визначено нормами СК України та висновками ВСУ.

Окрім того, відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже з огляду на зазначене, позивачем не доведено позовні вимоги

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 79, 80, 81, 89, 255, 258, 259, 260, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 328, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання права власності на Ѕ житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним із подружжя, як на спільне майно подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12 квітня 2021 року.

Суддя В.М. Буран