ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2344/20 Номер провадження 22-ц/814/563/21Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Абрамов П.С., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2020 року (час ухвалення судового рішення з 12:10:15 год. по 15:00:00 год., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Полтавської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, з урахуванням уточнення (зменшення) позовних вимог, остаточно просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу в Полтавській області на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 008 696 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на бездіяльність прокуратури у межах розслідування кримінального провадження № 0000269 від 07.10.2014 року, № 0001919 від 25.04.2013 року та кримінальної справи № 04200453 від 14.05.2004 року та невиконання рішення у справі № 554/741/16-ц.

Також вказував, що за період з 2013 по 2015 роки у кримінальному провадженні № 0000269 від 07.10.2014 року слідчими неодноразово приймались незаконні рішення про закриття кримінального провадження, про відмову у визнанні потерпілим, тощо.

Стверджував, що у лютому 2016 року він звертався до суду з позовом до Прокуратури Полтавської області про відшкодування шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування та моральної шкоди (справа № 554/741/16-ц), однак предметом цього позову є бездіяльність прокуратури за період з лютого 2016 року по травень 2020 року, оскільки за цей час прокуратурою нічого не зроблено.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 грн шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу в Полтавській області у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Полтавська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати у частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове в цій частині про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції ухвалив рішення всупереч встановленим фактичним обставинам і правовим висновкам Верховного Суду у аналогічних спорах, за наслідками розгляду яких суд касаційної інстанції зробив висновок, що скасування слідчим суддею процесуальних рішень у кримінальних провадженнях за скаргою позивача є здійсненням судового контролю за організацією досудового слідства і одночасно є достатньою сатисфакцією для позивача і безумовно не свідчить про завдання йому моральної шкоди.

У скарзі також наголошується, що суд безпідставно не взяв до уваги доводи прокуратури про те, що у цивільній справі № 554/741/16-ц вже розглянутий тотожний спір.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 повторно навів обставини справи, а також свої доводи на користь законності і обґрунтованості висновків суду першої інстанції. стверджуючи що рішення суду ухвалене у відповідності до вимог закону та судової практики у спірних правовідносинах.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20 грудня 2018 року у цивільній справі № 554/741/16-ц позов ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконною бездіяльністю прокуратури Полтавської області, задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу в Полтавській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 гривень (а.с.97-100).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29.03.2019 року апеляційна скарга заступника прокурора Полтавської області задоволена частково.

Змінений другий абзац резолютивної частини рішення суду, а саме зазначено про стягнення коштів через Державну казначейську службу України (а.с.149-156).

Рішенням суду у цивільній справі № 554/741/16-ц, яке набрало законної сили, встановлені такі фактичні обставини.

У лютому, квітні і травні 2003 року Полтавським районним судом Полтавської області за поданими скаргами порушені кримінальні справи відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за фактом заподіяння ними тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , а також кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які об`єднані в одне провадження.

У червні 2004 року кримінальна справа направлена з Полтавського районного суду Полтавської області для проведення досудового розслідування до Полтавського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області, а 03 лютого 2005 року згідно указівки прокуратури Полтавської області кримінальна справа передана для подальшого розслідування до Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області. Кримінальне провадження, якому присвоєно номер 0001919, триває, остаточного рішення у справі не прийнято.

У квітні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Полтавської області із заявою про вчинення злочину слідчими міліції ОСОБА_5 і ОСОБА_6 під час проведення досудового слідства за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .

Після неодноразових скасувань судом рішень про відмову у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1 у квітні 2014 року до ЄРДР за № 0000269 внесено відомості із попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.365 КК України щодо неправомірних дій слідчих Октябрського РВ ПМУ України в Полтавській області. Остаточне рішення у справі не прийняте.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 , суд виходив з доведеності неправомірних дій та бездіяльності органів досудового розслідування, що призвело до невиправдано тривалого розслідування кримінального провадження.

За змістом рішення суду у цивільній справі № 554/741/16-ц судом досліджені обставини розслідування кримінальних проваджень №0000269 і № 0001919 у період з лютого 2003 року по грудень 2015 року включно.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м,Полтави від 05 грудня 2016 року (справа №554/134/30/15-к) скасована постанова старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 30.09.2016 року про закриття кримінального провадження № 0000269

Постановою слідчого в ОВС СВ прокуратури Полтавської області Ральського А.А. від 16.04.2019 року закрите кримінальне провадження №0000269 (а.с.84-93).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 14 лютого 2020 року скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Полтавської області Ральського А.А. від 16.04.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000269 від 07.10.2014 року за ч.1 ст.365 КК України (а.с.94-96).

На час ухвалення рішення судом першої інстанції досудове розслідування обох кримінальних проваджень триває.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності невиправдано тривалого, неефективного розслідування кримінальних проваджень внаслідок невжиття службовими особами органами досудового слідства у межах своєї компетенції усіх необхідних заходів, що завдало моральних страждань позивачу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року (справа № 757/66977/17) викладені такі правові висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20).

У цій справі підлягає дослідженню період часу з грудня 2015 року по вересень 2020 року (звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду), оскільки, як встановлено апеляційним судом, у межах розгляду цивільної справи № 554/741/16-ц судом досліджені обставини розслідування кримінальних проваджень №0000269 і № 0001919 у період з лютого 2003 року по грудень 2015 року, яким надана відповідна оцінка і ухвалено судове рішення.

У досліджуваний період ухвалами слідчого судді двічі - 05 грудня 2016 року і 14 лютого 2020 року, скасовувані постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0000269. В обох випадках суд зробив висновок про передчасність рішень слідчого про закриття кримінального провадження у зв`язку з неповною перевіркою доводів скаржника ( ОСОБА_1 ). У зазначених судових рішеннях відсутня указівка про визнання незаконною бездіяльності прокуратури (слідчого).

В уточненій позовній заяві (а.с.128-133) ОСОБА_1 , посилаючись на тривалість бездіяльності прокуратури, стверджує, що остання у незаконний спосіб надає можливість винним особам уникнути кримінальної відповідальності. При цьому тривалість розслідування і бездіяльності прокуратури позивач знову ж таки визначає, починаючи з 2002 року, тобто включає період, щодо якого вже мається рішення суду, яке набрало законної сили.

Оцінивши встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не довів існування трьох обов`язкових умов, необхідних для ухвалення рішення про відшкодування моральної шкоди: неправомірність дій (або бездіяльності) прокуратури у період з грудня 2015 року по вересень 2020 року, наявність втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ (моральна шкода) та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Сам по собі факт скасування судом двох постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Доводи позивача про факт завдання моральної шкоди та її розмір ґрунтуються на його власній (негативній) оцінці діяльності прокуратури.

Поворот виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 листопада 2016 року (а.с.10-102), також не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки таке процесуальне рішення суду, ухвалене відповідно до ст.444 ЦПК України, не є підтвердженням незаконної бездіяльності прокуратури.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору (п.13 ч.2 ст.13 ЗУ «Про судовий збір»), то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати прокуратури зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2 270 грн (а.с.211) слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.367, ст.374 ч.1 п.2, ст.376 ч.1 п.3, п.4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2020 року скасувати, ухваливши нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.

Витрати Полтавської обласної прокуратури зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2 270 грн. віднести за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2021 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: П.С.Абрамов

Л.І.Пилипчук