Справа № 276/208/18
Провадження по справі №2/276/100/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Збаражського А.М.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання незаконним і скасування наказів, запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної допомоги, моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначає, що з 04.10.2004 року вона працювала головним спеціалістом сектору відшкодування шкоди потерпілим Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Володарсько-Волинському районі. 01.03.2018 року у відповідача вона отримала трудову книжку із записом про її звільнення з 18.01.2018 року. Про скорочення посади її ніхто не попереджав та не ознайомлював з відповідним наказом. З 18.12.2017 року по 17.01.2018 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні. 20.12.2017 року її ознайомили та вручили копії: наказу № 439-к від 19.12.2017 року про звільнення з 29.12.2017 року, розрахунку відпустки та розрахунок матеріальної допомоги на підставі вказаного наказу. У період тимчасової непрацездатності, 03.01.2018 року поштовим зв`язком вона отримала лист від 29.12.2017 року у якому було повідомлено що її звільнення буде проведено в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності, до якого додано копію наказу від 29.12.2017 року № 495-к про звільнення в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності, копію наказу від 19.12.2017 року № 439-к та копію повідомлення від 27.12.2017 року № 400 про нараховані суми. Однак, наказ № 439-к від 19.12.2017 року про звільнення з 29.12.2017 року відповідачем не скасований. З 18.01.2018 року по 06.02.2018 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у Житомирській обласній клінічній лікарні, з продовженням амбулаторного лікування з 07.02 по 19.02.2018 року включно.

20.02.2018 року вона вийшла на роботу до якої її не допустили. Від отримання трудової книжки вона відмовилась, оскільки у ній були внесені записи олівцем, які при ній стерли гумкою і почали вносити записи про звільнення. Тоді ж, їй було вручено копію наказу № 02-10-к від 22.01.2018 року, у якому датою її звільнення слід вважати 18.01.2018 року. Також, 20.02.2008 року у неї відмовились приймати листки непрацездатності. 21.02.2018 року вона направила відповідачу листки непрацездатності рекомендованим листом та заяву від 21.02.2018 року про скасування наказу № 02-10-к від 22.01.2018 року. Після отриманого стресу вона захворіла і 01.03.2018 року отримала у відповідача копію листа від 28.02.2018 року, як відповідь на її заяву від 21.02.2018 року та трудову книжку. У зв`язку із чим вважає, що вона звільнена незаконно.

Позивач просить суд: визнати незаконними та скасувати накази відповідача: № 439-к від 19.12.2017 про звільнення з роботи з 29.12.2017, № 495-к від 29.12.2017 про зміну дати звільнення, № 02-10-к від 22.01.2018 про проведення остаточного розрахунку при звільненні; визнати незаконним та скасувати запис № 29 в трудовій книжці про звільнення з посади з 18.01.2018 на підставі наказу № 495-к від 29.12.2017; поновити її на роботі з 18.01.2018; стягнути з відповідача на її користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.01. 2018 р. по день ухвалення судового рішення по 485,69 грн. за кожний робочий день, середній заробіток за 5 днів перебування її на лікарняному з 18.01.2018, страхові виплати по листкам непрацездатності за період з 18 січня по 19 лютого 2018 р. включно, матеріальну допомогу у розмірі 6600,00 грн. у зв`язку з її 50-річчям, завдану їй матеріальну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. та стягнути судовий збір на користь держави.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.06.2018 року ОСОБА_3 , відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого засідання.

17.07.2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник заперечує проти задоволення позову.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 18.10.2018 року ОСОБА_3 , позовну заяву ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області про поновлення на роботі залишено без руху для сплати судового збору.

19.10.2018 року на виконання вимог ухвали від 18.10.2018 року, позивачем ОСОБА_1 надана квитанція про сплату судового збору.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.02.2019 року ОСОБА_3 , закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до розгляду по суті.

10.06.2019 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій позивач просить суд: визнати незаконним та скасувати накази відповідача: № 439-к від 19.12.2017 р. про звільнення з роботи з 29.12.2017 року, № 495-к від 29.12.2017 року про зміну дати її звільнення з 18.01.2018 року, № 02-10-к від 22.01.2018 про проведення остаточного розрахунку при звільненні; визнати незаконним та скасувати запис № 29 в її трудовій книжці серії НОМЕР_1 про звільнення з посади з 18.01.2018 року на підставі наказу № 495-к від 29.12.2017 року; поновити на роботі з 18 січня 2018 р. на посаду головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Хорошівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 січня 2018 року по день ухвалення судового рішення по справі у розмірі середньоденного заробітку в сумі 485,69 грн. за кожний робочий день; стягнути з відповідача на її користь передбачену колективним договором матеріальну допомогу у зв`язку з її 50-річчям у розмірі місячного окладу в сумі 4550,00 грн.; стягнути з відповідача на її користь завдану мені моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.; стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір за подачу позову в сумі 704,80 грн.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04.08.2020 року, справу після повторного автоматизованого розподілу прийнято до провадження судді Збаражського А.М., визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 07.09.2020 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

07.09.2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначає, що позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Хорошівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області відповідно до наказу №232-к від 01.08.2017 року. 25.10.2017 за №10-187 та 19.12.2017 року за №10-1270 на виконання наказу від 24.10.2017 №90-ос, позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступили в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення, з яким позивач ознайомився під підпис двічі без заперечень. 20.12.2017 року позивач ознайомлена з наказом № 439-к, у якому вона підлягає звільненню 29.12.2017 року, однак станом 29.12.2017 року позивач перебувала на лікарняному, тому 29.12.2017 року був виданий наказ № 495, яким дату звільнення позивача перенесено на перший день виходу з лікарняного. При звільненні позивачу виплачені всі суми, які належали їй на день звільнення в тому числі і матеріальна допомога. Звільнення працівника відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. Також зазначено, що позивач не підпадала під категорію працівників, яким передбачена виплата матеріальної допомоги до ювілейних дат. Просить суд, відмовити у задоволенні позовних вимогах у повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві та у заяві про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила повністю відмовити у задоволенні позову.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 04.10.2004 ОСОБА_1 працювала на різних посадах у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Володарсько-Волинському районі. З 01.08.2017 відбулось злиття Фонду соціального страхування по тимчасовій втраті працездатності та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. 01.08.2017 позивача було прийнято по переводу до Хорошівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на посаду головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму. Вказане підтверджено записами в трудовій книжці та копією наказу про прийняття на роботу №232-к від 01.08.2017 (а.сп.20-25).

Наказом Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Житомирській області №90-ос від 24.10.2017 року «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції ФСС України від 23.10.2017 року №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області» та у зв`язку із змінами системи оплати та стимулювання праці, розмірів посадових окладів, назв структурних підрозділів та посад, граничної чисельності працівників зобов`язано відповідальних осіб провести заходи щодо попередження працівників про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції Фонду (а.с. 79).

26.10.2017 року ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням за вихідним номером 10-187 від 25.10.2017 про зміну умов оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення, про що свідчить її підпис на попередженні (а.с. 26).

19.12.2017 року в.о. начальника Прокопчук В.В. видав наказ № 439-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму, з 29.12.2017 року у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, згідно з п.1 ст.40 КЗПпП України, з яким остання ознайомилася 20.12.2017 року особисто, про що свідчить її підпис (а.с.27).

В подальшому, наказом № 495-К від 29.12.2017 року про перенесення дати звільнення вирішено звільнити ОСОБА_1 із займаної посади в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності, з яким вона ознайомилася 03.01.2018, отримавши рекомендований лист з копією наказу від відповідача (а.сп.30).

В період з 18 грудня 2017 року по 17 січня 2018 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в Хорошівській центральній лікарні, з 18 січня 2018 року по 06 лютого 2018 року на стаціонарному лікуванні в Житомирській обласній клінічній лікарні, а з 07 лютого 2018 року по 19 лютого 2018 року на амбулаторному лікуванні, що підтверджується відповідними листками непрацездатності та записами, наявними в амбулаторній картці ОСОБА_1 (а.сп.37-39, 48-52).

20.02.2018 року позивача не було допущено до роботи, водночас, їй вручено під розпис копію наказу №02-10-к від 22.01.2018 «Про проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 », в якому зазначено дату звільнення 18 січня 2018 року.

В трудову книжку серії НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , внесено запис №29 про звільнення з 18.01.2018 року з посади, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України на підставі наказу №495-к від 29.12.2017 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області дійсно відбулося скорочення чисельності штату працівників. Ці обставини не заперечуються позивачем та підтверджуються штатними розписами по установі і наказом №396-к від 19.12.2017 року «Про введення в дію структури та штатного розпису», згідно якого посада головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг Хорошівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області була скорочена (а.с. 83-84, 127).

26 жовтня 2017 року позивач була попереджена про те, що з 01 січня 2018 року на підприємстві змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, відбудуться зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміни системи оплати та стимулювання праці, розміри посадових окладів, зміни найменування посад, які вступлять в дію 01 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення. Проте, таке попередження не може вважатись належним, в розумінні положень ст.49-2 КЗпП, оскільки у попередженні, яке було надано позивачу, зазначено лише про можливе майбутнє звільнення з посиланням на статтю 32 КЗпП України.

Крім того, відповідач не надав доказів, що ОСОБА_1 відмовилась від зайняття вакантних посад, як того вимагають приписи ч.1 ст.81 ЦПК України.

Отже, відповідач не виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.1 ст.492 КЗпП України щодо попередження про наступне звільнення та працевлаштування позивача за наявності вакантних посад, які остання могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з наказом №495-к від 29.12.2017 року про перенесення дати звільнення, вирішено звільнити ОСОБА_1 із займаної посади в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності. Цим наказом не скасовано наказ в.о. начальника Прокопчука В.В. № 439-к від 19.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а також не внесено до нього зміни, що стосується конкретної дати такого звільнення.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 18 грудня 2017 року по 19 лютого 2018 року була тимчасово непрацездатною, оскільки перебувала на безперервному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, наявними в матеріалах справи. На роботу позивач з`явилась лише 20 лютого 2018 року, після завершення лікування. Наказ про перенесення дати звільнення був виданий в період тимчасової непрацездатності позивача.

Відтак, винесення наказу про звільнення позивача у вказаний період, а саме 18.01.2018, є незаконним, а накази про звільнення її з посади, про перенесення дати звільнення та наказ №02-10-к від 22.01.2018 про проведення остаточного розрахунку з нею протиправними. З огляду на викладене, підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання незаконними та скасування зазначених вище наказів, а також про скасування запису №29 в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення з 18.01.2018 року з посади, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України на підставі наказу №495-к від 29.12.2017 року, який внесено на підставі наказів про звільнення з посади та про перенесення дати звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд, дослідивши обставини справи, також вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на роботі з 18 січня 2018 року на посаду головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Хорошівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

Вказане також узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 19.08.2020 року у справі № 287/39/18-ц про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи те, що в період з 18 грудня 2017 року по день звільнення ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною, тому середню заробітну плату слід обчислювати, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень та листопад 2017 року.

Згідно розрахунку відпустки ОСОБА_1 від 13.12.2017, в якому наявні відомості про суму нарахованої заробітної плати, виплати за жовтень 2017 року становили 10442,25 гривень, за листопад 10442,25 гривень.

Відповідно до Постанови КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 розрахунок середнього заробітку такий: заробітна плата за жовтень - листопад 2017 року становить 20884,50 грн : 43 дні = 485,68 грн (середньоденна заробітна плата); 485,68 грн х кількість робочих днів за час вимушеного прогулу (830 робочих днів).

Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 січня 2018 року по 17 травня 2021 року становить 406522,53 гривень. Саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути виплачена не більш як за один рік. Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем затягувався розгляд справи.

У відповідності до статті 235 КЗпП України якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Конструкція даної статті не передбачає можливості звільнення роботодавця від обов`язку виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у випадках розгляду трудового спору більше одного року не з його вини.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеній у постанові від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16, а також висновкам Верховного Суду, зроблених у справах № 182/5140/15-ц (постанова від 20.01.2021), №759/7441/18 (постанова від 22.01.2020) №234/15372/17 (постанова від 26.11.2020).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача.

Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зав`язків, його моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останнього у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд враховує вищенаведені обставини, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим розміром такого відшкодування в сумі 5 000,00 гривень.

Що стосується вимоги позивача про стягнення матеріальної допомоги у розмірі 4550,00 грн, у зв`язку з її 50-річчям, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Так, в матеріалах справи наявний колективний договір управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, який схвалений загальними зборами трудового колективу 18 квітня 2018 року, а також додаток №2 до вказаного колективного договору, в якому в п.5.1 визначено, що преміювання з нагоди ювілейних дат (50 та 60 років від дня народження) здійснюється в кожному конкретному випадку, але не більше 50% посадового (місячного) окладу.

Разом з тим, 50-річний ювілей ОСОБА_1 настав 11 лютого 2018 року, тобто тоді, коли вказаний колективний договір ще не був укладений, а тому його положення не поширюються на позивача. Інших доказів, які б підтверджували право позивача на отримання зазначеної премії, суду не надано.

Відтак, суд визнає обґрунтованими заперечення відповідача про те, що ОСОБА_1 не підпала під категорію працівників, яким необхідно було виплатити матеріальну допомогу до ювілейних дат, нормативні документи, якими передбачений цей вид допомоги, з 01.01.2018 втратили свою чинність. Більш того, така допомога на даний час виплачується в межах наявних коштів у кошторисі витрат на утримання відповідного відділення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 70 гривень 48 копійок.

В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць рішення суду підлягає до негайне виконання судового рішення

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області Прокопчука В.В.:

- №439-к від 19.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з 29.12.2017 року з посади головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Хорошівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області;

- №495-к від 29.12.2017 року про перенесення дати звільнення ОСОБА_1 з 18.01.2018 року;

- №02-10-к від 22.01.2018 року про проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.

Поновити ОСОБА_1 на роботі з 18 січня 2018 року на посаду головного спеціаліста страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Хорошівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

Скасувати запис №29 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , належної ОСОБА_1 , про звільнення з 18.01.2018 року ОСОБА_1 з посади, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України на підставі наказу №495-к від 29.12.2017 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 січня 2018 року по 17 травня 2021 року в сумі 406522 (чотириста шість тисяч п`ятсот двадцять дві) гривні 53 копійок.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 70 гривень 48 копійок.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, тобто в розмірі 10 442,25 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, місцезнаходження: м.Житомир, майд.Корольова, 2; .

Повний текст рішення складено 27.05.2021 року.

Суддя А.М. Збаражський