Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 199/4185/15-ц

провадження № 61-1933св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 07 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNUGGK70470148,за яким позичальник отримала кредит у розмірі 27 140 доларів США під 12 % річних з кінцевим терміном повернення до 07 лютого 2027 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 06 березня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 22 313,19 доларів США, з яких: 19 809,30 доларів США - тіло кредиту; 2 079,13 доларів США - проценти; 260,62 доларів США - комісія; 164,14 доларів США - пеня. З метою забезпечення виконання позичальником договірних зобов`язань 07 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року у складі судді Руденко В. В. у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок позивача.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що надана позивачем копія меморіального ордера від 07 лютого 2007 року не містять підпису посадової особи співробітника фінансової установи, печатки банку та інших обов`язкових реквізитів, а тому не може вважатися належним доказом виконання кредитором умов договору в частині надання позичальнику кредитних коштів. Інших доказів видачі позичальнику кредиту позивачем не надано. Крім того, випискою по кредитному рахунку ОСОБА_1 підтверджується, що у зв`язку з укладанням договору про відступлення права вимоги кредитна заборгованість 17 грудня 2007 року була закрита, позичальник здійснювала платежі на рахунки Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»(далі - АТ «Акцент-Банк»), а 10 вересня 2014 року відбулося перенесення заборгованості на підставі додаткової угоди від 30 травня 2014 року. Однак позивач не надав суду вищезазначені угоди. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело свого права вимоги за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № DNUGGK70470148, то відсутні підстави для задоволення позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № DNUGGK70470148 станом на 06 березня 2015 року в розмірі 22 313,19 доларів США, з яких: 19 809,30 доларів США - тіло кредиту; 2 079,13 доларів США - проценти; 260,62 доларів США - комісія за користування кредитом; 3 758,81 грн - пеня. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1, за яким АТ «Акцент-Банк» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № DNUGGK70470148. 25 квітня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Акцент-Банк» уклали додаткову угоду № 1 до договору факторингу, за умовами якої, з урахуванням додатку № 4, АТ «Акцент-Банк» здійснило зворотнє відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином, позивач має право вимоги за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № DNUGGK70470148. Оскільки позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, то наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що в порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції прийняв нові докази (договір факторингу та додаткову угоду до нього) та не обґрунтував у рішенні підстави і мотиви такого прийняття. Вона була позбавлена можливості висловити свою думку щодо цих доказів. Крім того, договір факторингу від 01 листопада 2007 року № 1 не містить прізвища, імені та по батькові (далі - ПІБ) осіб, які засвідчили цей правочин з обох сторін, а отже, договір підписаний невстановленими особами. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження виконання кредитором умов договору в частині надання їй кредитних коштів. Апеляційний суд не витребував у позивача деталізований розрахунок заборгованості та не роз`яснив сторонам їх право спростувати визначений кредитором розмір боргу, в тому числі за допомогою спеціаліста або експерта. Наданий банком розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може слугувати підтвердженням існування заборгованості. Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. В оскаржуваній постанові наявні лише підписи та відсутні ПІБ суддів, що не дає можливості встановити, хто саме підписав це судове рішення.

У березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

03 березня 2020 року справа № 199/4185/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Оскільки своїм правом на подання касаційної скарги скористалася лише позичальник ОСОБА_1 , то оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_2 , яка не уповноважувала заявника на представництво її інтересів у Верховному Суді, не може бути предметом касаційного перегляду.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 07 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNUGGK70470148, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 27 140 доларів США, з яких: 23 000 доларів США - на купівлю квартири, 4 140 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, з кінцевим терміном повернення до 07 лютого 2027 року. Погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця у період з 13 по 20 число кожного місяця в сумі 301,93 доларів США.

Згідно з пунктом 2.2.5 кредитного договору позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Згідно з пунктом 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 07 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Випискою по кредитному рахунку ОСОБА_1 підтверджується, що у зв`язку з укладанням договору про відступлення права вимоги кредитна заборгованість 17 грудня 2007 року була закрита, позичальник здійснювала платежі на рахунки АТ «Акцент-Банк». 10 вересня 2014 року відбулося перенесення заборгованості на підставі додаткової угоди від 30 травня 2014 року.

Останній платіж за кредитним договором був здійснений 28 лютого 2015 року в розмірі 7,50 грн.

12 травня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк»направило позичальнику та поручителю вимогу про погашення кредитної заборгованості, яка була залишена відповідачами без реагування.

Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк»розрахунком станом на 06 березня 2015 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість перед банком у розмірі 22 313,19 доларів США, з яких: 19 809,30 доларів США - тіло кредиту; 2 079,13 доларів США - проценти; 260,62 доларів США - комісія; 164,14 доларів США - пеня.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Апеляційним судом також встановлено, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1, за яким АТ «Акцент-Банк» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № DNUGGK70470148.

25 квітня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Акцент-Банк» уклали додаткову угоду № 1 до договору факторингу, за умовами якої, з урахуванням додатку № 4 (акт прийому-передачі), АТ «Акцент-Банк» здійснило зворотнє відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 550, частин першої, другої статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов до позичальника, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги банку у вказаній частині доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості, яка утворилася внаслідок невиконання нею взятих на себе зобов`язань.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи заявника про те, що в порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції прийняв нові докази (договір факторингу та додаткову угоду до нього) і не обґрунтував у рішенні підстави та мотиви такого прийняття, а вона була позбавлена можливості висловити свою думку щодо цих доказів, не заслуговують на увагу.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

В ухвалі від 09 квітня 2019 року суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевим судом було встановлено факт закриття заборгованості позичальника за кредитним договором у зв`язку з укладенням між ЗАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Альфа-Банк» договору про відступлення прав вимоги, тому цей доказ має важливе значення як для правильного вирішення спору, так і для перевірки доводів апеляційної скарги та відповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.

При цьому у відзиві на апеляційну скаргу заявник висловила свою думку щодо вказаного доказу, зазначивши, зокрема, що договір факторингу від 01 листопада 2007 року не містить ПІБ осіб, які засвідчили цей правочин з обох сторін.

Посилання в касаційній скарзі на те, що договір факторингу від 01 листопада 2007 рокупідписаний невстановленими особами, є неспроможними. Як вбачається зі змісту цього договору, він укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі Голови правління банку Дубілета О. В., який діє на підставі Статуту та протоколу Спостережної ради банку, та АТ «Альфа-Банк» в особі Голови правління банку Жукова А. Я., який діє на підставі Статуту та протоколу Спостережної ради банку. В договорі містяться підписи сторін та печатки банків.

Доводи заявника щодо відсутності належних доказів на підтвердження виконання банком умов договору в частині надання їй кредитних коштів також не заслуговують на увагу.

У справі, яка переглядається, встановлено, що за умовами кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит для придбання нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, придбання ОСОБА_1 квартири в день укладення кредитного договору, передання її в подальшому в іпотеку з метою забезпечення основного зобов`язання та часткове погашення кредитної заборгованості підтверджує факт виконання банком свого основного обов`язку - видачу кредитних коштів позичальнику.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не витребував у позивача деталізований розрахунок заборгованості та не роз`яснив сторонам їх право спростувати визначений кредитором розмір боргу, в тому числі за допомогою спеціаліста або експерта, є неспроможними, оскільки суд апеляційної інстанції неодноразово роз`яснював ОСОБА_1 її права та обов`язки, зокрема й право подавати докази і заявляти клопотання. Однак, посилаючись на неправильність здійсненого банком розрахунку заборгованості, заявник не подала суду ні власних розрахунків, ні клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення підписане невстановленими особами, є безпідставними, так як ґрунтуються на припущеннях.

Протоколом автоматизованого розподілу справи № 199/4185/15-ц між суддями визначено колегію суддів у складі: Єлізаренко І. А. (суддя-доповідач), Красвітна Т. П., Свистунова О. В. (том 1, а. с. 218).

Згідно з журналом судового засідання від 17 грудня 2019 року справу № 199/4185/15-ц було розглянуто колегією судів у складі: Єлізаренко І. А. (суддя-доповідач), Красвітної Т. П., Свистунової О. В. (том 2, а. с. 29).

У вступній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року (том 2, а. с. 31-35) зазначені прізвища та ініціали суддів: Єлізаренко І. А. (головуюча), Красвітна Т. П., Свистунова О. В., що свідчить про ухвалення судового рішення суддями, які входили до складу колегії, що розглянула справу. Доказів на підтвердження того, що оскаржуване судове рішення підписано не тими суддями, які зазначені в ньому, заявником не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що поручитель ОСОБА_2 не несе солідарну відповідальність за певними періодичними зобов`язаннями щодо повернення грошових коштів поза межами встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, у зв`язку з чим порука в цій частині є припиненою, не можуть бути предметом дослідження й оцінки Верховним Судом з огляду на таке.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки; 2) права та обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх прав та інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Аналізуючи положення вказаної статті, можна зробити висновок, що завданням суду касаційної інстанції є перевірка судових рішень судів попередніх інстанцій лише в межах касаційної скарги і відносно осіб, які подали таку скаргу.

У розгляді справ за позовом кредитора до боржника та поручителя як солідарних боржників слід враховувати, що відповідно до частини першої статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо.

У спорі з декількома відповідачами, роздільний розгляд вимог до яких є можливим, один з них може подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції тільки щодо вирішення тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів (крім випадку наявності повноважень на представництво їх інтересів). Інші відповідачі, у свою чергу, мають право як погодитися із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, так і оскаржити ці судові акти, однак в частині, що стосується вирішення питання про їхні права та (або) обов`язки.

У справі, яка переглядається, поручитель не оскаржила в касаційному порядку постанову апеляційного суду, якою з неї стягнуто солідарно кредитну заборгованість, а отже, погодилася з цим судовим рішенням, в тому числі щодо розміру присудженого судом боргу.

При цьому таке рішення суду не призвело до порушення прав заявника, оскільки солідарний обов`язок зі сплати кредитної заборгованості у повному обсязі покладено на обох боржників.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський Суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до позичальника ОСОБА_1 відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук