Справа № 754/1092/20
У Х В А Л А

Іменем України

20 травня 2021 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.

за участю адвоката Коноваленка Є.Л.

за участю представника відповідача - адвоката Райх Л.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

На розгляді в Деснянському районному суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В судовому засіданні виникло питання про залишення даного позову без розгляду, оскільки позовна заява від імені ОСОБА_1 підписана представником - адвокатом Коноваленком Є.Л., на підставі Ордера серії КС №395478, однак в зазначеному документі особистий підпис ОСОБА_1 відповідно до паспорта громадянина України відсутній.

В судовому засіданні адвокат Коноваленком Є.Л. заперечував проти залишення позову без розгляду, так як він мав право на підписання позовної заяви, оскільки ОСОБА_1 надані йому повноваження представляти інтереси позивача в судах з усіма правами.

Представник відповідача - адвокат Райх Л.М. в судовому засіданні просила залишити позовну заяву без розгляду, оскільки у адвоката Коноваленко Є.Л. відсутні належні документи для представлення позивача ОСОБА_1 в судових засідання та подавати позовну заяву від його ім`я до суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд дійшов до такого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка немає повноважень на ведення справи.

Паспорт громадянина України - це документ, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України (абз.2 п.1 Положення про паспорт громадянина України, що затверджено Постановою Верховної Ради України №2503-XII від 26.06.1992).

Оскільки підпис у паспорті громадянина України, згідно з абз.4 п.9.1 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, що затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України №320 від 13.04.2012, ставиться після встановлення особи власника та у присутності працівника територіального підрозділу Державної міграційної служби України, то у суду є всі підстави для порівняння підпису на документах, наданих адвокатом Коноваленком Є.Л., які приєднані до позовної заяви, з підписом у паспорті громадянина України ОСОБА_1 .

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

Із зазначеною конституційною гарантією узгоджуються положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, згідно з якими кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно з висновком Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 24.12.2004 № 22-рп/2004, головним обов`язком держави, відповідно до частини другої статті 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини; таке забезпечення, крім усього іншого, потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур), в тому числі, вимог стосовно оформлення позовних заяв, скарг та інших документів, що подаються до суду.

У цьому аспекті, складним питанням, що виникає на практиці, є порядок реалізації вимоги процесуального закону, яка зобов`язує представника особи підтвердити суду наявність права вчиняти від імені такої особи певні процесуальні дії, зокрема, подавати позов, апеляційну та касаційну скарги.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду реалізація права на звернення до суду є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку самопредставництва або її процесуальним представником (постанови від 13 березня 2018 року у справі № 914/2772/16; від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16).

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Таким чином, обов`язок суду перевірити належність доказів наявності у представника права вчиняти конкретну процесуальну дію зумовлений, головним чином тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в суді свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки.

Як зазначила Велика палата Верховного Суду у справі № 910/23346/16 від 13.03.2018 року чітка та передбачувана вимога статті 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому статтею 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу та не є обмеженням права на доступ до суду. Та дійшла висновку, що у разі відсутності довіреності з вичерпним переліком повноважень, правомочність адвоката як представника щодо підписання документів від імені свого довірителя, повинна підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно наданих йому повноважень чи шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, адвокат Коноваленко Є.Л. особисто не знайом та не бачив позивача ОСОБА_1 , всі документи, а саме: Договір про надання правової допомоги №б/н від 02.01.2020; окреме доручення №1 до договору про надання правової допомоги від 02.01.2020; погодження вартості послуг (гонорару), що надається адвокатом за окремим дорученням клієнта від 02.01.2020; акт №1 приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2020; акт №2 приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 25.03.2021 передавалися через поштові відділення.

Аналізуючи підпис в паспорті громадянина України ОСОБА_1 та на копії довіреності від 11.12.2019, яка засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. з проставленим підписом в графі «клієнт» на документах, а саме: Договір про надання правової допомоги №б/н від 02.01.2020; окреме доручення №1 до договору про надання правової допомоги від 02.01.2020; погодження вартості послуг (гонорару), що надається адвокатом за окремим дорученням клієнта від 02.01.2020; акт №1 приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2020; акт №2 приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 25.03.2021 судом встановлено не відповідність особистому підпису ОСОБА_1 згідно з паспортом громадянина України, що викликає сумнів щодо належного представництва адвокатом Коноваленком Є.Л. позивача по справі ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відмінністю цих чотирьох документів є те, що три з них (договір, довіреність та доручення) одночасно підтверджують і факт наявності у повіреного права бути представником, і обсяг такого представництва (це зумовлено тим, що ці документи, зазвичай, є двосторонніми та містять підпис довірителя). У свою чергу, ордер є одностороннім документом, що самостійно (без договору) може підтверджувати лише факт наявності у повіреного права бути представником та не містить інформації про обсяг такого представництва.

Відповідно до пункту 4 Положення про ордер, на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, зі змінами, внесеними рішенням Ради адвокатів України від 27 травня 2017 року № 151, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 15 цього Положення, ордер містить, зокрема, такий реквізит як посилання на договір про надання правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа.

Таким чином, суд може виконати імперативну вимогу процесуального закону та перевірити наявність права в довірителя на підписання конкретного документу лише за умови, якщо разом з ордером додано завірену належним чином копію договору про надання правової допомоги (витягу з договору), про який зазначено у такому ордері.

Зазначений підхід також ґрунтується на імперативних вимогах статей 237, 240 ЦК України, та, головним чином, спрямований на забезпечення інтересів особи, яка прийняла рішення брати участь у судовому процесі через представника, на гарантування захисту її інтересів цим представником в межах наданих йому повноважень, що, у свою чергу, забезпечує справедливе і ефективне судочинство.

Отже адвокатом Коноваленком Є.Л. не підтверджено своїх повноважень на підписання відповідного документа, який подано до суду, тобто не надано суду належного доказу на підтвердження рішення довірителя реалізувати своє право на суд у певній формі не самостійно, а через представника, та, відповідно, обсяг повноважень, наданий такому представнику.

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, сформульовану в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31) де зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Таким чином, судом встановлено підстави для залишення позову без розгляду, визначені п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позовна заява підписана особою, яка не мала права підписувати дану позовну заяву від імені позивача. А право представляти інтереси позивача з усіма правами, які надано законом, яке надане представнику, та право подання позовної заяви, згідно ордеру серії КС №395478 не є тотожним права підпису позовної заяви.

Частиною 2 статті 257 ЦПК України передбачено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 257 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення через Деснянський районний суд міста Києва.

Ухвала складена та підписана 20.05.2021.

Суддя В.В. Бабко