ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9562/21 Справа № 202/6475/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року у справі за позовом комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 14.02.2014 року відповідач є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач постачає споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язаний оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами).

Фактичне користування послугою з постачання теплової енергії підтверджується актами використання теплової енергії, в яких зафіксовані показники будинкового приладу обліку за адресою АДРЕСА_2 (житловий будинок) за заявлений період, а також довідкою від 23.08.2020 року № 263 про кількість спожитого тепла відповідачем.

Заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію складає 24 261, 23 грн. Крім того, на суму заборгованості відповідачу нараховано 3% річних у сумі 2 493, 16 грн., інфляційні витрати 6 060, 40 грн. та пеня у сумі 209, 28 грн.

Таким чином, загальна сума боргу складає 33 024, 07 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року позов комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в сумі 24 261, 23 грн., а також три проценти річних в сумі 2 493, 16 грн., інфляційні витрати в сумі 6 060, 40 грн., пеню в сумі 209, 28 грн., а всього 33 024 грн. 07 коп.

Вирішено питання щодо судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення № 60, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63 кв.м. на підставі договору дарування від 14.02.2014 року.

Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є постачальником теплової енергії до нежилого приміщення № 60, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки у ході судового розгляду знайшло своє підтвердження, що відповідач належним чином не виконала свій обов`язок по сплаті вартості послуг з теплопостачання.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги (чинний станом на момент виникнення правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоча у частині 1 статті 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63 кв.м. на підставі договору дарування від 14.02.2014 року.

Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є постачальником теплової енергії до нежилого приміщення № 60, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 67,162 ЖК Української РСР за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач є власником нежилого приміщення № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , фактично отримувала послуги з теплопостачання, на останню законом покладається обов`язок зі сплати фактично отриманих нею комунальних послуг, зокрема послуг з теплопостачання за весь обсяг отриманої теплової енергії, відповідно до встановлених законодавством тарифів.

У зв`язку з чим, зважаючи, що відповідач фактично отримувала послуги з теплопостачання, проте плати за їх користування не здійснювала, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення прав позивача.

ОСОБА_1 була зроблена заява про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, зокрема, частина другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно.

Позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, за період з лютого 2015 року по квітень 2020 року.

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З огляду на зазначене, при вирішення цього спору суд першої інстанції не врахував, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість в межах позовної давності, а тому звернувшись до суду у жовтні 2020 року, позивач пропустив позовну давність до певних платежів, зокрема за період з березня 2015 року по жовтень 2017 року.

Відповідно до наданого до справи розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії ОСОБА_1 , за період з листопада 2017 року по квітень 2020 року має заборгованість перед КП «Теплоенерго» ДМР за спожиту теплову енергію у сумі 19 752,25 грн,

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи вищенаведене, КП «Теплоенерго» ДМР обґрунтовано нараховано інфляційні втрати, з листопада 2017 року по квітень 2020 року, у сумі 1655,21 грн та 3% річних, з листопада 2017 року по квітень 2020 року, у сумі 1 128,63 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України - пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання ним грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житло-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Враховуючи вищенаведене, КП «Теплоенерго» ДМР обґрунтовано нараховано пеню, за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року, у розмірі 209,28 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни судового рішення.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, за подання апеляційної скарги у розмірі 981,37 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року змінити.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості з 33 024, 07 грн до 22 745,37 грн, що складається з: 19 752,25 грн - заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, 1 128,63 грн - три проценти річних, 1 655,21 грн - інфляційні втрати, пеня - 209, 28 грн.

Змінити рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, зменшивши його з 2 102 грн до 1 447,75 грн.

Стягнути з комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 981,37 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: