УХВАЛА

14 травня 2021 року

м. Київ

справа № 203/1101/20

провадження № 61-6788ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 23 листопада 2020 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання недійсним договору іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 лютого 2008 року між ним та ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», укладено кредитний договір №26/ф/6, відповідно до якого ОСОБА_1 надано кредит на споживчі цілі у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 3 879 667 доларів США. Того ж дня, між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №26/ф/6/1з.

Положення п. 4.2 договору іпотеки не містять чіткого формулювання (правової визначеності) щодо підстав та порядку застосування штрафу за порушення умов договору іпотеки. Внаслідок нечіткого формулювання вказаного положення вбачається, що іпотекодержатель нібито має право стягувати штраф за одне і те саме порушення з кожного з іпотекодавців у повному обсязі, незалежно від наявності вини кожного з них у допущеному порушенні. Зі змісту п.4.2 договору іпотеки вбачається відповідальність, зокрема, але не виключно, за «несплату страхових платежів», «ненадання доказів сплати страхових платежів», «відсутність пролонгації договору страхування». Кожне з вказаних порушень є за своєю суттю одним триваючим порушенням. В той же час, неоднозначність вказаного формулювання може мати наслідком стягнення з іпотекодавців штрафу необмежену кількість разів, що суперечить статті 61 Конституції України. При цьому, відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку», останній визначає виключний перелік прав іпотекодержателя у разі нестрахування предмету іпотеки: звернути стягнення на предмет іпотеки або вжити заходів для страхування предмету іпотеки у власних інтересах та за власний кошт з відшкодуванням витрат за рахунок іпотекодавця. Вказаний закону не передбачає інших варіантів поведінки, зокрема, встановлення штрафів. При цьому, на розгляді в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська перебувають: справа №204/6797/16-ц, предметом розгляду якої, зокрема, є вимога про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (окремо з кожного) штрафів за нестрахування предмету іпотеки; справа №204/5525/19 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (окремо з кожного) штрафів за нестрахування предмету іпотеки за 2018 та 2019 роки. Тобто, іпотекодержатель вже допускає порушення прав позивача, намагаючись стягнути з останнього та іншого іпотекодавця ОСОБА_2 , штрафи за одне і те саме триваюче порушення за кожен рік. Відсильне формулювання п. 4.2 договору іпотеки, вказує на нібито виникнення у іпотекодержателя права застосовувати штраф у разі невиконання іпотекодавцем не лише умов договору іпотеки, а і будь-яких умов кредитного договору щодо страхування предмету іпотеки (п. 3.3.4 договору іпотеки). Таким чином, формулювання п. 4.2 договору іпотеки у сукупності зі змістом п. 3.3.4 цього договору, порушує співвідношення майнових інтересів сторін та призводить до покладення на позивача надмірного майнового обтяження.

Пунктом 2.5 договору іпотеки фактично зобов`язано іпотекодавця відповідати перед іпотекодержателем всім об`ємом іпотеки, навіть у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором у мінімальному розмірі. Це вказує на можливість іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки навіть якщо розмір боргу за основним зобов`язанням буде неспівмірним із предметом іпотеки. Таким чином, банк застосував несправедливі умови, що призвело до порушення прав та обов`язків позивача, спричинило збільшення обсягу його відповідальності.

Пункт 3.3.8 договору іпотеки фактично засвідчує безумовну згоду іпотекодавця на будь-які зміни у кредитному договорі, у т.ч. збільшення процентної ставки, що може призвести до збільшення обсягу відповідальності позивача. Вказані положення є несправедливими для споживача в розумінні пункту 4 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є неконкретизованими та не дають змоги чітко визначити можливий обсяг збільшення відповідальності іпотекодавця. Встановлення дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

У пункті 3.3.11 договору іпотеки вказано, що «незалежно від підстав розірвання цього договору (включаючи розірвання договору в односторонньому порядку) іпотекодавці зобов`язуються сплатити іпотекодержателю усі штрафні санкції, видатки та винагороди іпотекодержателя у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства». Проте, не зрозуміло, що саме банк розуміє під «усіма штрафними санкціями, видатками та винагородами». Договір не містить умов винагороди, яку повинен сплачувати іпотекодавець. Тобто, вказаний пункт порушує права позивача сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, суть яких взагалі невідома позивачу.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2020 року в складі судді Казака С. Ю., залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в складі колегії суддів Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., у задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили з того, що підписавши іпотечний договір, позивач засвідчив факт ознайомлення з усіма умовами договору, змістом та погодився з цим. Укладений іпотечний договір містить всі істотні умови, визначені в статті 18 Закону України «Про іпотеку». Ураховуючи, що з моменту підписання оскаржуваного договору та до звернення в суд із позовом про визнання недійсним договору іпотеки минуло майже 12 років та договором іпотеки не порушуються права позивача, його позовні вимоги є безпідставними.

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання недійсним договору іпотеки.

Справа № 203/1101/20 є справою незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 23 листопада 2020 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук