ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/276/20

Головуючий у першій інстанції - Чурупченко М. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/523/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Висоцької Н.В.

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судом першої інстанції заочного рішення - м. Корюківка,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -29.05.2020,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 07.06.2018 в розмірі 66441.38 грн та 2102 грн судових витрат.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву № б/н від 07.06.2018, згідно з якою отримала кредит у розмірі 35000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис у заяві. Цією заявою підтверджується той факт, що відповідачка була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що діяли на момент підписання нею анкети-заяви та були надані їй для ознайомлення в письмовій формі разом з наказом банку про їх затвердження.

Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, наддавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, не надавала своєчасно банку грошові кошти на погашення використаного кредиту, в зв`язку з чим станом на 21.01.2020 утворилась заборгованість в загальній сумі 66441,38 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 44330,17 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 13020,66 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України - 5450,48 грн, штрафу (фіксованої частини) - 500 грн, штрафу (процентної складової) - 3140,07 грн.

ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, не погашає заборгованість, чим порушує законні права та інтереси АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що стало підставою звернення з позовом до суду.

Заочним рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 62801,31 грн та 1986,81 грн судового збору.

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з неї заборгованості по кредитному договору б/н від 07.06.2018 відмовити в повному обсязі у зв`язку з неповним, не всебічним та необ`єктивним дослідженням всіх обставин справи, неналежною оцінкою доказів, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржниця вважає, що приймаючи заочне рішення від 29.05.2020, районний суд дійшов до помилкового висновку відносно того, що в справі на момент ухвалення рішення було достатньо належних, допустимих та достатніх доказів, наданих позивачем для того, щоб стягнути з неї заборгованість в сумі 62801,31 грн по кредитному договору від 07.06.2018, виходячи лише з розрахунку заборгованості, витягу з тарифів, витягу з умов та фотокопії паспорта відповідачки. Стверджує, що вона дійсно отримувала зарплатну картку у червні 2017 року за № НОМЕР_1 з терміном дії 06/17-12/20 з установленим кредитним лімітом 0,00 грн, надавши при цьому пакет документів та підписавши анкету-заяву від 19.06.2017. Однак, ОСОБА_1 звертає увагу суду, що вона не укладала з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір б/н від 07.06.2018, не підписувала анкету-заяву саме 07.06.2018, не отримувала 07.06.2018 кредитну картку № НОМЕР_2 , не зверталась до банку про відкриття кредитного ліміту в тому числі в розмірі 35000 грн, не отримувала готівки у відділенні «Корюківське» Чернігівського РУ в розмірі 33650 грн, не отримувала довідку про умови кредитування з використанням кредитки.

Під час розгляду судом заяви відповідачки про перегляд заочного рішення, банком було надано суду довідку про видану кредитну картку № НОМЕР_2 з датою видачі 31.07.2017, яка не відповідає даті укладення кредитного договору б/н 07.06.2018, а також виписку по рахунку, де зазначено кредитний ліміт 35000 грн та видача грошових коштів в касі банку в сумі 33650 грн, однак матеріали справи не містять доказів отримання відповідачкою даних коштів, окрім того не зрозуміло, на яких підставах був встановлений кредитний ліміт в розмірі 35000 грн при щомісячному доході ОСОБА_1 в межах 5000-6000 грн.

На думку відповідачки, твердження, що вона самостійно погашала заборгованість за кредитом є помилковим, оскільки з наданої банком виписки вбачається, що грошові кошти в сумі 20493,39 грн були зараховані банком на кредитну картку виключно внаслідок автоматичного погашення простроченої заборгованості за період з 26.07.2018 по 01.03.2020 з карткового (зарплатного) рахунку № НОМЕР_1 .

Фото ОСОБА_1 не може бути належним доказом, оскільки на ньому не видно ні номера картки, ні тарифного пакета, вказане також не значиться в довідці про отриману кредитну картку. Надана копія анкети-заяви від 07.06.2018 також не може бути належним доказом, оскільки в даній заяві, як стверджує ОСОБА_1 , зазначила тільки анкетні дані. Вона не була ознайомлена з умовами кредитування. Жоден письмовий документ для ознайомлення під час підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку їй як позичальнику не надавався, а відсутність в підписаній заяві істотних умов договору свідчить про неузгодженість між сторонами таких умов.

Скаржниця вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, а тому не може беззаперечно свідчити про існування заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі.

Крім того, відповідачка, посилаючись на правові висновки Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком витяг з тарифів та витяг з умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву від 07.06.2018, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме в зазначених у цих документах розмірах і порядку нарахування. За таких обставин без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачці умови, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів та неустойки, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися типова форма до укладеного з відповідачкою кредитного договору від 07.06.2018, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

ОСОБА_1 звертає увагу, що суд апеляційної інстанції має розглянути її апеляційну скаргу на підставі лише тих доказів, які були подані позивачем станом на день винесення заочного рішення 29.05.2020.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить залишити її без задоволення, зазначає, що 19.06.2017 відповідачка зверталась до банку, де їй була видана платіжна картка № НОМЕР_1 для зарахування заробітної плати за місцем роботи, а 07.06.2018 у зв`язку зі зміною анкетних даних вона підписала нову анкету-заяву, паспорт споживчого кредиту (копія якого додається), та отримала платіжну кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_3 з встановленим кредитним лімітом в розмірі 35000 грн. При укладенні цього договору та видачі кредитної картки сторони письмово погодили всі істотні умови кредитування, договір сторонами не оспорювався, відповідно є чинним та правомірним.

Фактичне користування відповідачкою кредитними коштами з використанням отриманої кредитної картки підтверджується наданою банком випискою на її ім`я, що спростовує доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи первинних банківських документів.

Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 11.09.2019 у справі № 153/1334/16, банк просить апеляційний суд прийняти докази, що не були надані до суду першої інстанції та безпосередньо стосуються предмету доказування у справі, а саме: копію анкети-заяви від 19.06.2017, копію паспорту споживчого кредиту від 07.06.2018, витяги з програмного комплексу з фото фіксацією отримання відповідачкою дебетної та кредитної платіжних карток.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам частково не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції керувався положеннями Умов надання банківських послуг, які відповідачкою належним чином виконані не були, у зв`язку з чим, з неї підлягає стягненню сума боргу за кредитом, що заявлена банком, окрім штрафів (фіксованої та процентної складової) в розмірі 500 грн та 3140,07 грн, стягнення яких суперечить положенням статті 61 Конституції України про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Погодитись з такими висновками Корюківського районного суду колегія суддів частково не може.

В матеріалах справи міститься анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 07.06.2018 за підписом ОСОБА_1 (а. с. 7). У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 , підписуючи дану анкету-заяву, відповідно до ст. 634 ЦК України, в повному обсязі приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПриватБанку в мережі Інтернет і які разом із Пам`яткою клієнта і тарифами складають між нею та Банком договір банківського обслуговування, екземпляр якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту ПриватБанку. Вказано, що клієнт погоджується зі збільшеним строком позовної давності, вказаним в Умовах і правилах, а також з тим, що зміни в Умови та правила вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, клієнт зобов`язаний з ними знайомитись самостійно на офіційному сайті банку. Продовження користування послугами банку після внесених змін є безумовним прийняттям останнім зміненої редакції Умов та правил.

Анкета-заява не містить інформації щодо бажання відповідачки оформити певну кредитну картку (Універсальна, Універсальна Gold тощо) з певними умовами кредитування.

З розрахунку, наданого банком до позовної заяви, вбачається, що станом на 21.01.2020 за договором б/н від 07.06.2018, укладеним між банком та ОСОБА_1 , утворилась заборгованість в загальній сумі 66441,38 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 44330,17 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 13020,66 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України - 5450,48 грн, штрафу (фіксованої частини) - 500 грн, штрафу (процентної складової) - 3140,07 грн (а.с. 6).

Наявність заборгованості за кредитним договором також підтверджується банківською випискою станом на 30.11.2020 (а.с. 92). Відповідно до довідки про видані кредитні картки ОСОБА_1 , їй було відкрито картку № НОМЕР_3 з датою відкриття 31.03.2017 та терміном дії до 03/21 (а.с. 91,92). Зазначені докази були надані банком до суду першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, досліджені судом, тому апеляційним судом приймаються, доводи скаржниці в цій частині колегія суддів відхиляє.

До відзиву на апеляційну скаргу банком надано копію анкети-заяви від 19.06.2017, копію паспорту споживчого кредиту від 07.06.2018, витяги з програмного комплексу з фото фіксацією отримання відповідачкою дебетної та кредитної платіжних карток, заявлено клопотання про приєднання вказаних документів до матеріалів справи. Ці матеріали не були надані до суду першої інстанції, про що зазначає й відповідачка в апеляційній скарзі. Таким чином, доводи позивача, що ґрунтуються на вказаних доказах, суд не бере до уваги, з огляду на таке.

Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 № 2-6359/11 дійшов наступного висновку. Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Банк не був позбавлений права надати до суду першої інстанції копію паспорта споживчого кредиту, що був підписаний ОСОБА_1 при отриманні кредитної картки, та інші документи, проте таким правом не скористався ані при подачі позову (а.с.1), ані при подачі відзиву на заяву про перегляд заочного рішення (а.с.83). Доказів неможливості надати його при розгляді позовної заяви банк не зазначив, як не зазначив і причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, нові докази, що надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів до уваги не приймає.

Посилання банку на постанову Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 153/1334/16 як на підставу прийняття нових доказів апеляційним судом, є безґрунтовними, оскільки обставини у даній справі не є аналогічними обставинам справи, що переглядається.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Зобов`язання перед банком ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у результаті чого виникла заборгованість. Як вказано вище з тексту анкети-заяви не вбачається, з якою метою вона була підписана, чи виявляла відповідачка бажання отримати певні банківські послуги, оформити на своє ім`я банківську картку, не вказано до яких саме Умов та правил вона приєднується та погоджується.

Однак, з виписки за договором на ім`я ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 (а.с. 92), вбачається, що відповідачці в день підписання анкети-заяви 07.06.2018 було встановлено кредитний ліміт 35000 грн на рахунок № НОМЕР_5 , а 08.06.2018 з карткового рахунку № НОМЕР_3 у відділенні банку було проведено видачу готівки на суму 33650 грн, а всього з урахуванням комісії з рахунку списано 34996 грн, що також підтверджується записом від 08.06.2018 про операцію за рахунком в наданому банком розрахунку заборгованості (а.с.4). На погашення заборгованості за кредитом в період з 26.07.2018 до 11.11.2019 відповідачка частково повертала надані банком кошти шляхом погашення обов`язкових платежів та автоматичного погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_6 та шляхом погашення заборгованості з рахунку НОМЕР_7 , що також підтверджується наданими банком розрахунками заборгованості, а саме записами у графі «Сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості».

Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже надана банком виписка по кредитному договору, укладеному з ОСОБА_1 , може бути належним доказом заборгованості по тілу кредиту за цим договором в розумінні ст. 77 ЦПК України. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 02.12.2020 у справі № 161/5267/20, від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц.

Зазначені розрахунки заборгованості та виписка по рахунку належними та допустимими доказами відповідачкою не спростовані.

Питання про визнання договору недійсним відповідачка не порушувала. Погашення кредиту за рахунок заробітної плати, яка надходила на банківську картку ОСОБА_1 не оспорювала, а отже погодиась з такими діями банку, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.

Відповідно до довідки про видачу кредитних карток ОСОБА_1 їй було видано одну кредитну картку за № НОМЕР_3 терміном дії до 03/21 та зазначено дату її відкриття банком, а не видачі особисто відповідачці, що спростовує доводи скаржниці в цій частині. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що саме із вказаної картки відповідачкою було отримано кредитні кошти, що були нараховані їй в день підписання анкети-заяви 07.06.2018 у вигляді кредитного ліміту.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що в заяві від 07.06.2018 підпис належить не ОСОБА_1 , а іншій особі, з огляду на таке.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

ОСОБА_1 не була позбавлена можливості оспорити кредитний договір у судовому порядку чи заявити клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, однак у встановленому законом порядку цього не зробила. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 26.09.2019 у справі № 320/2443/16-ц.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з тексту апеляційної скарги прослідковується, що відповідачка, вказуючи на необізнаність з Умовами і правилами при укладенні кредитного договору, не заперечує можливості підписання нею анкети-заяви 07.06.2018.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про доведення факту укладення між сторонами кредитного договору 07.06.2018 та виникнення у ОСОБА_1 договірного зобов`язання в частині повернення фактично отриманих у позивача коштів. Договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018). Отже сума заборгованості за тілом кредиту, що зазначена в розрахунку заборгованості в сумі 44330,17 грн підлягає стягненню з відповідачки із вказаних вище підстав.

Пред`являючи вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, штрафами та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України, банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де визначені умови щодо кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 25) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 8-22). Однак, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови, що діяли саме на час підписання анкети-заяви, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Вказане відповідає правовому висновку висловленому Верховним Судом 26.02.2020 при розгляді справи № 335/2109/18. Матеріали справи також не містять жодних даних щодо того, яку саме картку відповідачка отримувала, який саме тарифний план діяв для цієї картки. Позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що саме додані до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент підписання нею вказаної заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Задовольняючи вимоги банку в частині стягнення відсотків за кредитним договором, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не дотримався правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що в силу положень 263 ч.4 ЦПУ України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при ухваленні рішень у подібних правовідносинах. Великою Палатою Верховного Суду зокрема зазначено, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Доводи скаржниці в цій частині є слушними.

До вказаних правовідносин в даному випадку неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Використання ОСОБА_1 кредитної картки та часткове повернення нею коштів не свідчить про те, що вона знала і розуміла, як це передбачено вимогами законодавства, умови зміни розміру кредитного ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків, отже, сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення обов`язку сплати відсотків та інших нарахувань, крім суми фактично отриманих коштів. Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18.03.2019 у справі № 751/861/17-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог банку в частині стягнення процентів та відсутність підстав для їх задоволення.

Незважаючи на оскарження відповідачкою рішення суду першої інстанції в цілому, доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у стягненні штрафів апеляційна скарга не містить.

Як вказано вище, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України.

Позивачем зазначено, що відповідачка належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, яким їй надано кредит строком до останнього дня березня 2021 року (згідно із довідкою на а.с.91).

В матеріалах справи не міститься жодних доказів того, що банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту до подання даного позову. Отже, подання позову 04.03.2020 (а.с.1) розцінюється судом як зміна умов основного зобов`язання щодо строку дії договору і з цієї дати у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України.

Згідно з розрахунком позивача (а.с.6 зворот) проценти за користування кредитом, згідно із ст.625 ЦК України нараховані 01.12.2019 та 01.01.2020, тобто ще до виникнення у позивача права на отримання відповідних сум, тому колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог банку в частині стягнення процентів та відсутність підстав для їх задоволення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в цій частині.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 2 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки нарахованої позивачем суми відсотків є помилковим, у зв`язку з чим заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 13020,66 грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України - 5450,48 грн.

Висновок суду в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 44330,17 грн слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» на суму 44330,17 грн, що становить 70,6 % (44300,17*100%/ 62801,31), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору. В суді першої інстанції позивач сплатив 2102 грн судового збору (а.с. 32), отже, необхідно зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пропорційно до задоволених вимог, а саме з 1986,81 грн до 1484,01 грн (2102*70,6%).

За перегляд заочного рішення від 29.05.2020 ОСОБА_1 сплачено 420,40 грн судового збору (а.с. 60).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12.03.2021 (а.с. 176-177) відповідачку було звільнено від сплати судового збору за апеляційний перегляд справи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (на 29,4%), з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір, сплачений за перегляд заочного рішення пропорційно задоволених вимог в сумі 123,60 грн (420,40*29,4%), а на користь держави підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» сума судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції -2 226,02 грн (1484,01*70,6%).

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 2, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в сумі 13020,66 грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України - 5450,48 грн - скасувати, відмовивши в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) заборгованості за кредитним договором б/н від 07.06.2018 в розмірі 44330 (сорок чотири тисячі триста тридцять) грн 17 коп. та в частині відмови у стягненні штрафів - залишити без змін.

Заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в суді першої інстанції - змінити, зменшивши суму до стягнення з 1986,81 грн до 1484,01 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 123,60 грн судового збору, сплаченого за звернення із заявою про перегляд заочного рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) на користь держави 2226,02 грн судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О. Боброва

Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова

Повний текст постанови складений 06.05.2021.