Дата документу 14.06.2021 Справа № 2-2180/11
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 2-2180/11 Головуючий у 1 інстанції Махіборода Н.О.
Провадження №22ц/807/1393/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття рахунку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття рахунку.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 грудня 2005 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6370 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначили, що відповідно до умов, Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Позивач також посилався на те, що ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 31 січня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 12443,61 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 6596,78 грн.; 4778,09 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина, 568,74 грн. процентна складова.

З огляду на наведені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 грудня 2005 року у розмірі 12443,61 грн. та судові витрати у розмірі 124,44 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про відкриття рахунку від 28 грудня 2005 року в сумі 12443,61 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму держмита - 124,44 грн. та витрати за інформаційно-технічний збір 120 грн., а всього 244,44 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року та відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що про наявність зазначеного рішення вона дізналась у листопаді 2019 року у відділенні банку. З довідки № 1459, наданої Банком, ОСОБА_1 стало відомо що за рішенням суду з неї двічі стягнуто заборгованість за кредитом. Так, рішенням по справі 333/8594/15-ц також задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості за цим же договором за період з 01 лютого 2011 року по 30 червня 2015 року. Скаржниця зазначає, що не отримувала судові повістки по цій справі, а отже ухвалення рішення у її відсутність є незаконним. Крім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що дійсно, 28 грудня 2005 року нею отримано зарплатну картку у ПАТ КБ «Приватбанк» та кредит у розмір 6370 грн., з її картки банк постійно знімав грошові кошти у період, коли на картку надходили пенсійні виплати, заробітна плата і скаржниця була впевнена, що повністю погасила кредит, так як при звільненні з підприємства «Енергоатом» 21 липня 2006 року картку у неї вилучили. Між тим, до теперішнього часу, на протязі 14 років, незважаючи на її вік 70 років, банк не дає ОСОБА_1 спокою, постійно телефонують з різних телефонів, погрожують забрати житло, нараховують по теперішній час відсотки за цим кредитом. При цьому, судом першої інстанції не встановлено термін дії картки, ні дату останнього платежу за нею, не прийнято до уваги доводи щодо спливу позовної давності та неналежного повідомлення про дату судового засідання. Кредит було отримано 28 грудня 2005 року, строк погашення пов`язаний зі строком дії картки, але він не зазначений і у позовній заяві, ні в оскаржуваному рішенні суду, у будь-якому випадку, станом на час звернення до суду строк позовної давності сплив. Позбавивши ОСОБА_1 можливості прийняли участь у судових засіданнях, суд позбавив її й можливості подати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності по кредиту та пені, надати докази погашення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві АТ КБ «ПриватБанк» просять прийняти постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. АТ КБ «ПриватБанк» вважають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції про стягнення з Відповідача заборгованості за договором, яка утворилася станом на 31 січня 2011 року, у розмірі 12443,61 грн. та складається з: 6596,78 грн. - заборгованість за кредитом: 4778,09 грн., - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 568,74 грн. - штраф (процентна складова) є законним, прийнятим без жодних порушень норм матеріального і процесуального права, навіть повністю відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), а тому законні підстави для його скасування відсутні.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що постановою Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року по цивільній справі № 334/8594/15-п за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за цим самим договором № б/н від 28 грудня 2005 року, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість станом на 31 грудня 2012 року у вигляді відсотків за користування кредитом 3036,14 грн. та штрафу (процентна складова) 151,81 грн., а разом 3187,95 грн. При цьому, вказаною постановою також встановлено обставини, які відповідно до приписів ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню, а саме: наявність договірних правовідносин між ПриватБанком та ОСОБА_1 на підставі підписаною анкети-заяви від 28 грудня 2005 року; встановлено, що умови договору по сплаті відсотків та штрафних санкцій погоджені сторонами, а тому підлягають обов`язковому стягненню, а також інші обставини. У відзиві також вказано, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду в межах строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи міститься довідка про те, що кредитна картка ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 мала строк дії до кінця грудня 2012 року, а позовом Банком пред`явлено до суду у 2011 році. Крім цього, у постанові Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року (справа № 334/8594/15-ц) також встановлено, що строк дії договору дорівнює строку дії картки відповідача та становить - до 12/2012. До того ж, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), як й у багатьох інших постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 753/6301/18), колегії суддів дійшли висновку про те, що підлягають обов`язковому стягненню з позичальника в судовому порядку суми непогашеного тіла кредиту в незалежності від строку позовної давності. Додатково до відзиву АТ КБ «ПриватБанк» долучив банківську виписку за договором/кредитною карткою, виданою на ім`я Відповідача, за період з 28 грудня 2005 року по 31 січня 2011 року, яка є належним та допустимим доказом, оскільки є первинним бухгалтерським документом.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилається на неналежність доказів, долучених до відзиву, щодо отримання нею нових карток та зміни кредитного ліміту, оскільки вони не засвідчені та не підписані. При цьому, з наданої банком до відзиву виписки вбачається, що востаннє ОСОБА_1 користувалася карткою банку 28 липня 2008 року, тобто, навіть приймаючи до уваги цю дату, банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Також у додатках до відзиву та виписці не зазначено жодної оплати ОСОБА_1 та примусові вирахування з її заробітної плати та пенсії грошових коштів у рахунок погашення кредиту, який на думку скаржниці, вона погасила. Але, приймаючи до уваги, що квитанції позивача втрачають можливість їх прочитати через один рік після друкування, надати їх ОСОБА_1 не має можливості, крім того, частково кошти знімалися банком просто з рахунку. Доказів користування карткою до 2019 року взагалі не надано.

Так, статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів звертає увагу, що нею не приймаються до уваги надані АТ КБ «ПриватБанк» під час апеляційного перегляду докази, а саме: виписка за договором/кредитною карткою, виданою на ім`я ОСОБА_1 за період з 28 грудня 2005 року по 31 січня 2011 року та довідка щодо встановлення розміру кредитного ліміту на картку ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. Клопотань про витребування додаткових доказів та інших документів позивач заявляв.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.

Колегія суддів зазначає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як докази надані учасниками справи вищезазначені документи, оскільки позивачем та відповідачем не зазначено обставин неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них. Частиною 2, 4 ст. 43 ЦПК України встановлено зобов`язання учасників справи щодо сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подання усіх наявних у них доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено до стягнення заборгованість, яка складається з тіла кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитними коштами та штрафів відповідно до Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з рахунком заборгованості, станом на 31 січня 2011 року заборгованість ОСОБА_1 дорівнює 12443,61 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту - 6596,78 грн.; нараховані і не сплачені проценти - 4778,09 грн.; суми штрафу відповідно до п. 8.6 договору: фіксована частина 500 грн., процентна складова - 568,74 грн. (а.с. 5-12).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором про відкриття рахунку від 28 грудня 2005 року належним чином не виконувала.

З зазначеним висновком колегія суддів погоджується не в повному обсязі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2005 року ОСОБА_1 підписала заяву, з якої вбачається, що відповідач ознайомлена і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. ОСОБА_1 виразила згоду, що заява разом з Умовами та правилами надання заяву про приєднання банківських послуг у ПриватБанк, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 13).

З вищенаведеної заяви також вбачається, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом в сумі 6370 грн. У заяві сторони також погодили, що базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору дорівнює 3% в місяць із розрахунку 360 днів на рік. Також, сторонами погоджено, що строк дії Кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки.

У вищевказаній заяві також зазначено номер катки, яку отримала ОСОБА_1 НОМЕР_1 та дату відкриття рахунку - 28 грудня 2005 року (а.с. 13, зворот).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що строк дії картки № НОМЕР_1 становить до останнього дня 12.2012 року (а.с. 70).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Як було встановлено, строк дії кредитної картки № НОМЕР_1 , отриманої ОСОБА_1 , встановлений до грудня 2012 року, з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 06 квітня 2011 року (а.с. 20).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно із частиною другою статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша, друга статті 264 ЦК України).

Колегією суддів також встановлено, що ОСОБА_1 періодично погашала суму боргу, ці обставини вказують на переривання строку позовної давності відповідно до частини першої статті 264 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом 06 квітня 2011 року. За таких обставин, трирічний строк позовної давності щодо стягнення основної заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками за користування кредитом позивачем не пропущений.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині визначення розміру заборгованості за тілом кредиту.

Так, з заяви, підписаної ОСОБА_1 вбачається, що відповідачу надано кредитний ліміт у розмірі 6370 грн. (а.с. 13, зворот).

Відповідно до ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Зважаючи на встановлений ОСОБА_1 кредитний ліміт у розмірі 6370 грн., відсутність у матеріалах справи відповідного підтвердження його збільшення до іншої, більшої за розміром, суми, колегія суддів дійшла висновку про наявність кредитної заборгованості відповідача перед Банком за тілом кредиту в розмірі саме 6370 грн.

Подібного висновку також дійшов Верховний Суд, що відображено у постанові від 23 жовтня 2019 року (справа № 235/6312/16-ц, провадження № 61-22651св18).

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо погашення заборгованості, закриття рахунку 21 липня 2006 року колегією суддів не приймаються, оскільки не підтверджені жодними доказами. Розмір заборгованості за відсотками відповідачем не спростований.

Разом з цим, колегія суддів не вважає законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь банку штрафу.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У цій справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Також, аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року (справа № 749/583/17, провадження № 61-1259св17).

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти добровільно ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то зазначені обставини вказують на порушення прав банку, які підлягають захисту через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 6370 та відсотків за користування кредитом у розмірі 4778,09 грн. у період з 28 грудня 2005 року по 31 січня 2011 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо подвійного стягнення з неї заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2005 року також не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року (справа № 334/8594/15, провадження № 22-ц/807/2295/20) з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за відсотками у період з 11 лютого 2011 року по 31 грудня 2012 року.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року скасувати, прийняти нову постанову про часткове задоволення позову та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2005 року у загальному розмірі 11148,09 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 6370 грн., та заборгованості за відсотками у період з 28 грудня 2005 року по 31 січня 2011 року у розмірі 4778,09 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року - скасувати та прийняти постанову, за якою:

«Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття рахунку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором про відкриття рахунку № б/н від 28 грудня 2005 року у загальному розмірі 11148 (одинадцять тисяч сто сорок вісім) гривень 09 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 6370 грн., та заборгованості за відсотками у період з 28 грудня 2005 року по 31 січня 2011 року у розмірі 4778,09 грн.

В задоволенні інших позовних вимог до ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: