Ширяївський районний суд Одеської області
11.05.2021 Справа №: 518/776/20 Провадження № 2/518/96/2021
Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

11 травня 2021 року

Ширяївський районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Тарасенка М.С.,

секретаря судового засідання Шевчук Г.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та пені, третя особа Приватне підприємство «Агрос-Юг», -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та пені, третя особа Приватне підприємство «Агрос-Юг», посилаючись на те, що 11.09.2013 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 у борг 6 000,00 (шість тисяч) доларів США, а ОСОБА_2 прийняв вказану грошову суму та зобов`язався повернути в такому порядку та в такі строки: до 10 жовтня 2013 року 2 000,00 (дві тисячі) доларів США (оплата у гривні по офіційному курсу НБУ на день платежу); до 01 грудня 2013 року 4 000 (чотири тисячі) доларів США (оплата у гривні по офіційному курсу НБУ на день платежу). Також позивач зазначає, що в листопаді 2013 року, ОСОБА_2 звернувся на адресу позивача з проханням здійснювати його представництво у правовідносинах щодо належних йому земельних ділянок, у зв`язку з чим, після усної домовленості між сторонами, 20.11.2013 року відповідач видав позивачу довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В., зареєстровану за № 2536, якою надав йому повноваження представляти його інтереси в органах нотаріату, в управлінні земельних ресурсів та в інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності ті галузевої належності з питань користування та укладення від його імені договорів оренді належної йому земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарською виробництва, що розташована за адресою Одеська обл., Ананьївський р-н, Новоолександрівська с/рада, площею 5,9276 га та земельної ділянки для ведення товарною сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою Одеська обл. Ананьївський р-н, Новоолександрівська с/рада площею 5,9278 га.

На підставі вказаної довіреності позивачем від імені та в інтересах ОСОБА_2 12.05.2015 року укладено з ПП «Агрос-Юг» договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресо Одеська обл., Ананьївський р-н, Новоолександрівська с/рада площею 5,9276 (зареєстрований 19.11.2015 року індексний номер 26297745), та 01.08.2014 року договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ще розташована за адресою Одеська обл., Ананьївський р-н, Новоолександрівська с/рада; площею 5,9278 га (зареєстрований 08.10.2015 р. індексний номер 25155038).

Також за твердженням позивача, у зв`язку з неможливістю повернення йому суми боргу та сплати відсотків, ОСОБА_2 просив зараховувати отримані від оренди земельних ділянок кошти в рахунок погашення відсотків за невиконання ним його зобов`язань за договором позики від 11.09.2013 року. Відповідно до умов договору оренди земельної ділянки для ведення товарною сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою Одеська обл. Ананьївський р-н, Новоолександрівська с/рада площею 5,9276 га від 12.05.2015 року, позивачем отримано наступні грошові кошти: 12.12.2016 року - 5 400,00 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп.; 26.12.2017 року - 5 400.00 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп.; 19.12.2018 року року - 5 400,00 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп. Відповідно до умов договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою Одеська обл. Ананьївський р-н, Новоолександрівська с/рада площею 5,9278 га від 01.08.2014 року, позивачем отримано наступні грошові кошти: 13.12.2016 року - 5 400,00 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп.; 27.12.2017 року- 5 400,00 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп.; 20.12.2018 року - 5 400,00 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп.

Позивач в позовній заяві також посилається на те, що про отримання вказаних коштів ним щоразу повідомлявся відповідач, однак ОСОБА_2 відмовлявся від їх отримання посилаючись на те, щоб вони були зараховані в рахунок погашення відсотків за невиконання ним своїх зобов`язань за договором позики. 11.03.2019 року позивач звернувся з письмовою заявою на адресу ПП «Агрос-Юг» з проханням надання орендної плати за весь період дії договорів оренди земельних ділянок, однак ПП «Агрос-Юг», посилаючись на строк дії довіреності лише до 20.11.2023 року, в період з 16.032019 року по 27.03.2019 року видало позивачу грошові кошти за строк дії договорів до 2023 року включно.

Оскілки відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за умовами договору позики від 11.09.2013 року не виконав, позивач вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та пені.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, згідно якого стверджує, що договору позики № 11-09 від 11.09.2013 року ніколи не бачив та не підписував, ніякої розписки власноручно від руки відповідно до пункту 2.1. розділу 2 договору позики № 11-09 від 11.09.2013 року не писав та не підписував та від позивача ОСОБА_1 грошей, а ні в сумі 6000 доларів США, які вказані в позовній заяві, а ні грошей в сумі 49200 гривень 00 копійок, яку вказано в договорі позики № 11-09 від 11.09.2013 року не отримував, не уповноважував позивача ОСОБА_1 отримувати у ПП «Агрос-Юг» гроші за орендну плату за дві земельні ділянки, які належать йому на праві власності та зарахувати їх в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Крім того, відповідачем подана заява в якій він просить суд застосувати наслідки пропуску позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13.09.2013 року у розмірі 2 019 697,43 грі (два мільйони дев`ятнадцять тисяч шістсот дев`яносто сім) гривень 43 копійки, яка складається з суми основного боргу - 159 600,00 гривень; відсотків у розмірі 419 496,35 гривень; пені у розмірі - 1 917 860,00 гривень; а також судовий збір у розмірі 10 510,00 гривень та компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, також наполягав на застосуванні наслідків пропуску позовної давності.

Представник третьої особи ПП «Агрос-Юг» Бакума О.П. в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та пені, визнаючи їх обґрунтованими.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 2013 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики № 11-09, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає позичальникові грошові кошти у розмірі 49200 (сорок дев`ять двісті) грн. 00 коп., що в еквіваленті складає 6000 (шість тисяч) доларів США на момент підписання договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики у строк та на умовах відповідно до цього договору.

Відповідно п. 2.1 вказаного договору до підписання цього договору позикодавець передав позичальнику, а позичальник прийняв суму позики зазначену у п. 1 даного договору в повному обсязі. Факт отримання позичальником суми позики підтверджується шляхом підписання сторонами цього договору та написом від руки позичальником в договорі підтвердження про отримання суми позики, а також написанням розписки позичальника про отримання грошових коштів, підписана особами, які були присутні при передачі суми позики.

Згідно п. 2.2. договору позики від 11 вересня 2013 року позичальник зобов`язується повернути суму позики двома платежами у грошовій одиниці України - гривні в розмірі, виходячи з офіційного курсу долара США на день на день здійснення платежу (повернення частини суми позики) в такому порядку і в такі терміни: 10.10.2013 р. - платіж у розмірі 2000,00 доларів США (оплата у гривні по офіційному курсу НБУ на день платежу); 01.12.2013 р. - платіж у розмірі 4000,00 доларів США (оплата у гривні по офіційному НБУ на день платежу).

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Як встановлено судом, договір позики від 11 вересня 2013 року вважається укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

За умовами вказаного договору, відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 49200 (сорок дев`ять двісті) грн. 00 коп., що в еквіваленті складає 6000 (шість тисяч) доларів США на момент підписання договору. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики, а також написом від руки в п. 6 договору, щодо підтвердження отримання суми позики.

Крім того, факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підписи яких як свідків, також містяться в договорі позики від 11 вересня 2013 року.

Покази свідка ОСОБА_7 , як доказ по справі на підтвердження факту не укладення договору позики та не отримання коштів за ним, не приймаються судом до уваги, оскільки спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В судовому засіданні також встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти позивачу у встановлений договором строки не повернув.

У відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем подана до суду заява про застосування наслідків пропуску позовної давності, при вирішенні якої суд приймає до уваги таке.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк,у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

В судовому засіданні встановлено, що за договором позики від 11 вересня 2013 року встановлено зобов`язання позичальника остаточно повернути позику 01 грудня 2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, за укладеним між сторонами договором позики строк перебігу позовної давності починається з 01 грудня 2013 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики 19 червня 2020 року, тобто після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч.3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо, вислухавши аргументи сторін, дійшов висновку, що посилання позивача на те, що отримання ним від ПП «Агрос-Юг» в період з 12.12.2016 року по 27.03.2019 року грошових коштів на загальну суму 105 944,75 гривень за договорами оренди земельних ділянок та зарахування, за домовленістю з відповідачем, отриманих від оренди земельних ділянок коштів в рахунок погашення відсотків за невиконання зобов`язань за договором позики від 11.09.2013 року, що може мати наслідком переривання перебігу позовної давності, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 20009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу як загальної позовної давності, так і спеціальної позовної давності, доказів про поважність причин пропуску позовної давності не надав, в задоволені позову про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та пені слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Оскільки в задоволені позову суд відмовляє, вимога про стягнення з відповідача витрат на сплату судового збору в сумі 10 510,00 гривень та вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень задоволенню також не підлягають відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 141, 265, 279, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та пені, третя особа Приватне підприємство «Агрос-Юг» відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення складений 18 травня 2021 року.

Суддя М.Тарасенко