Справа № 761/4606/20
Провадження № 2/761/1524/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

при секретарі: Корнійчук Є.Т.,

за участю:

від позивача: представники Чайковська-Тимкович О.З., Яким`як О.В.,

від відповідача: представник ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17), про захист прав споживачів,

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - відповідач), про захист прав споживачів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Предметом позову є стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб сум невиплаченого гарантованого відшкодування за договором вкладу від 19 травня 2014 року №8102 в розмірі 200000,00 грн. та 10000,00 грн. моральної шкоди.

09 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.

Предметом позову є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою і вини. Зокрема, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року по страві №826/3369/15 зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Старокиївський банк» Пантіну Любов Олександрівну надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника - ОСОБА_2 (реєстраційній номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Залізничним РВ ГУ МВС України в м. Києві, 19.04.2001р.), якій необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за вкладом згідно договору банківського рахунку № 8102 від 19 травня 2014 року в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» за рахунок фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Права позивача порушено у зв`язку із тим, що завершено процедуру ліквідації банку, однак відповідачем не виконано рішення суду та не виплачено гарантованого відшкодування, у зв`язку із чим, позивач звернувся до суду.

Відповідач не погодився із змістом позовних вимог та зазначив про те, що Фонд є установою, яка не має на меті отримання прибутку та не відповідає за зобов`язаннями банків. Правовідносини між позивачем та банком ґрунтуються на договорі, а між відповідачем та позивачем на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним нормативним актом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує виключно суму вкладу та відсотків у граничному розмірі до 200000,00 грн. та не платить за власний рахунок неустойку, штрафи, пеню, інфляційні, річні та інше, за неналежне виконання чи невиконання зобов`язань банку перед своїми кредиторами.

Відповідач зазначив про те, що у Фонду існували обмеження щодо коштів вкладників ПАТ «Старокиївський банк», зокрема інформація про рахунки позивача, як вкладника ПАТ «Старокиївський банк», ОСОБА_2 , знаходилась в ухвалі Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2017 у справі №752/3185/17, про накладення арешту, а грошові кошти, що знаходяться на рахунках 367 фізичних осіб, розміщених у ПАТ «Старокиївський банк». Відповідно до п. 11 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд не відшкодовує кошти, розміщені на рахунках, що перебувають під арештом за рішенням суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Враховуючи наявність арешту, накладеного на рахунок позивача, а також те, що після скасування арешту, 17.09.2017 Уповноваженою особою подано державному реєстратору документи для державної реєстрації припинення банку, як юридичної особи, то Фонд обмежений у можливості здійснення виплати гарантованого відшкодування.

Враховуючи зазначене, права позивача не могли бути порушені внаслідок законних дій Фонду, оскільки у Фонду були відсутні правові підстави для здійснення відшкодування.

10 листопада 2020 року від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмета спору, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь завдану майнову шкоду в розмірі 200000,00 грн. та 10000,00 грн. моральної шкоди.

15 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив, з урахуванням заяви про зміну предмета позову. Відповідно до змісту вказаного відзиву, спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим і не є спором у зв`язку з процесом ліквідації банку, а має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Крім цього, відповідач у відзиві зазначив про відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Позивач не погодився з аргументами відповідача, виклавши мотиви незгоди у відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 28 грудня 2020 року, відповідно до змісту якого стягнення з відповідача майнової шкоди не суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також зазначено про те, що предметом позову є не стягнення гарантованої суми відшкодування, а відшкодування шкоди, завданої невиконанням обов`язку відповідачем із виплати гарантованої суми відшкодування позивачу, що й стало підставою для звернення із позовною заявою.

Позивач зазначає про те, що виплата гарантованої суми відшкодування здійснювалась у період з 25.09.2014 по 04.11.2014, відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Арешт на грошові кошти позивача накладено лише у 2017 року. Тому посилання на обмеження виплати коштів, які б випливали із вказаного арешту є неспроможними. Також позивач спростовує посилання відповідача щодо неможливості відшкодування моральної шкоди.

13 квітня 2021 року від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення.

В судовому засіданні, яке відбулось 22 квітня 2021 року, представники позивача позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

06.05.2014 постановою Правління Національного банку України від 06.05.2014 року №276/БТ ПАТ «Старокиївський банк» віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів.

Відповідно до змісту позовної заяви, 19 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (надалі - банк) та ОСОБА_2 було укладено Договір банківського вкладу № 8102 (надалі - договір), відповідно до якого, вкладником було відкрито банківський рахунок Клієнта № НОМЕР_3 у доларах США. Згідно з умовами договору, у період з 19.05.2014 р. по 03.06.2014 р. Вкладником внесені на поточний рахунок № НОМЕР_3 кошти у розмірі 15304,00 доларів США.

Відповідно до виписки відділення № 1 ПАТ «Старокиївський банк», надходження грошових коштів на рахунок здійснювались: 19 травня 2014 року та позивачем внесено 1275 доларів США; 20 травня 2014 року - 1275 доларів США; 21 травня 2014 року - 1275 доларів США; 22 травня 2014 року - 1275 доларів США; 23 травня 2014 року - 1275 доларів США; 26 травня 2014 року - 1286 доларів США; 27 травня 2014 року - 1276 доларів США; 28 травня 2014 року - 1280 доларів США; 29 травня 2014 року - 1274 доларів США; 30 травня 2014 року - 1273 доларів США; 02 червня 2014 року - 1273 доларів США; 03 червня 2014 року - 1267 доларів США (а.с. 8).

Разом з тим, 17.06.2014 постановою Правління Національного банку України №365 віднесено ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних.

17 червня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №50, яким розпочато з 18.06.2014 року процедуру виведення ПАТ «Старокиївський банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; вирішено тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 18.06.2014 року по 18.09.2014 року включно; призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію.

24.06.2014 Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію Банку прийнято наказ № 23 «Про перевірку договорів».

Постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 563 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» з 18 вересня 2014 року.

На виконання даної постанови НБУ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 17 вересня 2014 року № 92 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Даним рішенням розпочато процедуру ліквідації зазначеного банку з 18 вересня 2014 року та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Пантіну Л. О. строком на один рік з 18 вересня 2014 року по 18 вересня 2015 року включно.

На офіційному сайті Фонду опубліковано оголошення про те, що для отримання коштів вкладники ПАТ «Старокиївський банк» з 25 вересня 2014 року по 04 листопада 2014 року включно зможуть звертатись до установ банку-агента Фонду Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»; виплати гарантованої суми відшкодування здійснюватимуться відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Позивач та її представник, дізнавшись про свою відсутність в Загальному реєстрі вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, неодноразово звертались до Фонду та Уповноваженої особи із заявами про надання інформації стосовно отримання її коштів з банківського рахунку № НОМЕР_4 , відкритого згідно договору від 19 травня 2014 року та включення її до переліку (реєстру) вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, та виплатити гарантовану суму відшкодування за вкладом.

За результатами розгляду звернення позивача, Уповноважена особа у листі від 13 жовтня 2014 року б/н повідомила, що на основі даних, викладених у зверненні позивача, та наявних у ПАТ «Старокиївський банк» документів, буде прийнято рішення щодо наявності підстав для включення до Переліку вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування.

Відповідно до довідки №1080/07-02, позивача повідомлено про те, що залишок коштів, які обліковуються як заборгованість ПАТ «Старокиївський банк» перед позивачем становить 205456,57 грн. (а.с. 9).

Увалою Голосіївського районного суду м. Києві від 20.02.2017 у справі № 752/3185/17 (провадження 1-кс/752/1273/17) в рамках кримінального провадження № 0000367, накладено арешт на грошові кошти, у т.ч. на ті, що знаходяться на вищезгаданому рахунку № НОМЕР_3 позивача.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 826/3369/15, зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Старокиївський банк» Пантіну Любов Олександрівну надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника - ОСОБА_2 (реєстраційній номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Залізничним РВ ГУ МВС України в м. Києві, 19.04.2001р.), якій необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за вкладом згідно договору банківського рахунку № 8102 від 19 травня 2014 року в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» за рахунок фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб встановлені Законом України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі по тексту також - Закон № 4452-VI).

Відповідно до положень частини першої ст. 26 Закону № 4452-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

У силу вимог пункту 3 частини першої статті 2 Закону, вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Вкладником в розумінні п. 4 частини першої ст. 2 Закону № 4452-VI, є фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Згідно з положеннями ст. 27 Закону № 4452-VI, уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 11 частини четвертої статті 26 цього Закону.

Відповідно до статті 28 Закону, Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника).

Фонд не пізніше наступного дня після закінчення визначеного цим Законом строку ліквідації банку розміщує на офіційному веб-сайті Фонду оголошення про завершення Фондом виплат гарантованої суми відшкодування.

Згідно пунктів 3-5 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 № 14 (далі - Положення № 14) перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку.

Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах суми граничного розміру відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації, така сума відшкодування включається до Переліку.

До Переліку не включаються: інформація про вкладників, які отримали всю належну їм гарантовану суму відшкодування під час дії тимчасової адміністрації; інформація про вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 Закону; записи, що повернуті банку для доопрацювання як помилкові, - до усунення помилок.

Перелік та переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом, подаються до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом: на паперових носіях - пронумеровані, прошиті, складені в алфавітному порядку за прізвищами та засвідчені підписом уповноваженої особи Фонду і відбитком печатки банку, що ліквідується; на електронних носіях - у csv файлі.

Протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Додаткова інформація надається окремими файлами залежно від її типу.

Як передбачено у пунктах 2, 3 розділу IV Положення №14, Фонд складає на підставі Переліку загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (з урахуванням обмежень, визначених уповноваженою особою Фонду відповідно до частини другої статті 38 Закону), за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення (далі - Загальний Реєстр).

Протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду Переліку.

Загальний Реєстр складається на паперових та електронних носіях.

Загальний Реєстр на паперових носіях (пронумерованих, прошитих) підписується відповідальною особою, яка його склала, та засвідчується підписом директора-розпорядника та відбитком печатки Фонду, на електронних носіях - у csv файлі. Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Файл csv формується за структурою інформаційного рядка файла «Загальний Реєстр» (додаток 12) та за правилами формування csv файлів (додаток 10).

Пунктом 4 розділу IV Положення № 14, передбачено, що Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами та затверджує Загальний Реєстр протягом шести днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Пунктом 6 цього розділу Положення № 14 встановлено, що на підставі рішення виконавчої дирекції за розпорядженням директора-розпорядника Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів (здійснює перерахування гарантованої суми за Загальним Реєстром, передачу Загального Реєстру банку-агенту) не пізніше семи днів з дня прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Наведені норми законодавства вказують, що процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі етапи: 1) складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; 3) складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.

Відповідно, держава через фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, мала у такому банку вклад, відшкодування суми коштів, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка становить 200000 грн.

Згідно з положеннями ст. ст. 37, 38 Закону № 4452-VI, Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають здійснити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38; прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторін правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

Так, за правилами частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Таким чином, перевірка правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними, здійснюється відносно правочинів (у тому числі договорів) укладених саме з банком, як стороною відповідного правочину.

Разом з тим, що за змістом вищенаведених норм Закону № 4452-VI, право перевірки правочинів на предмет перевірки виявлення серед них нікчемних не є абсолютним, а кореспондується з обов`язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов`язує нікчемність правочину, довести суду такі обставини.

Тобто, самого твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно нівелюється протилежним твердженням вкладника про дійсність вкладу.

Положення статті 228 ЦК України, не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішення питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38, а також у частині третій статті 36 Закону № 4452-VI.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що за Законом № 4452-VI до такого переліку віднесені правочини, що вчинені (укладені) саме Банком.

Щодо правочинів (у тому числі договорів), які укладені між фізичними особами - уповноважена особа таких повноважень не має за цим Законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, врегульовані цивільним законодавством, положення якого не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38, а також у частині третьої статті 36 Закону № 4452-VI. Про це зазначив Верховний Суд у пунктах 41-43 вищезазначеної постанови від 04 липня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклала з банком договір банківського рахунку та на її відповідний банківський рахунок розміщено грошові кошти в порядку, визначеному умовами договору, а тому в розумінні Закону №4452-VI позивач є вкладником.

У той же час, укладення договору банківського рахунку та зарахування на нього коштів відбулось до початку віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації.

Викладене свідчить про те, що позивач підпадає під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 Закону №4452-VI.

Жодних доказів того, що при укладенні типового договору банківського вкладу позивач отримав певні переваги порівняно з іншими клієнтами банку відповідачами надано не було.

При цьому, Уповноваженою особою Фонду не наведено правових підстав для невключення позивача до Переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до норм Закону.

Подібна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №802/351/16-а.

Наявність ухвали Голосіївського районного суду м. Києві від 20.02.2017 № 752/3185/17 (провадження 1-кс/752/1273/17) в рамках кримінального провадження № 0000367 накладено арешт на грошові кошти, у т.ч. на ті, що знаходяться на вищезгаданому рахунку № НОМЕР_3 позивача, суд оцінює критично, оскільки у вказаній ухвалі не зазначено, що рахунок позивача, на який накладено арешт, є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, а відносно позивача провадиться досудове розслідування.

Таким чином, оскільки Уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно, зокрема, збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 826/3369/15 дійшла висновку про необхідність зобов`язати Уповноважену особу надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника - ОСОБА_2 , якій необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за вкладом згідно договору банківського рахунку № 8102 від 19 травня 2014 року в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» за рахунок фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном. Фонд є економічно самостійною установою.

За змістом ч.1 ст. 1 цього Закону, останній встановлює, зокрема, порядок виплати гарантованого відшкодування за вкладами Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.26 зазначеного Закону, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

В свою чергу положеннями ч. 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 6, 16 ч. 1 ст. 2 Закону, тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом ст.3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону.

За змістом п.17 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15 зазначила, що «після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями по договорам банківського вкладу.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15 (провадження № 14-263цс18) зазначила, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших Законів України у відповідних правовідносинах. Запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. При цьому, запровадження тимчасової адміністрації або ж початок процедури ліквідації банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Так, згідно із ч.1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами ч.2 ст.26 цього Закону, вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону, відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до ст. 36 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону, Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами в день внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених уповноваженою особою Фонду, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно положень ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами.

Положеннями ч. 6 ст. 36 Закону визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Зобов`язання банку, передбачені пунктами 1-1-4 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Положеннями частини 5 статті 45, статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів, який затверджується виконавчою дирекцією Фонду, після чого Фонд сповіщає про це кредиторів.

Вимоги кредиторів задовольняються відповідно до черговості, встановленої статтею 52 Закону про систему гарантування. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом відшкодовуються у четверту чергу.

За результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджується виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. Ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 53 Закону про систему гарантування).

З наведеного вбачається, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений порядок задоволення вимог кредиторів банку як на стадії процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, так і на стадії процедури ліквідації.

Так, згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювана шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювана шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (постанова Верховного Суду України від 12.02.2014 року у справі № 6-168цс13).

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою та вини.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 року по справі № 915/1015/16, від 25.06.2018 року по справі № 916/1991/17, від 12.06.2018 року по справі № 908/999/17.

В судовому засіданні встановлено, що 17.06.2014 постановою Правління Національного банку України №365 віднесено ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних.

17 червня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №50, яким розпочато з 18.06.2014 року процедуру виведення ПАТ «Старокиївський банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; вирішено тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 18.06.2014 року по 18.09.2014 року включно; призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 563 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» з 18 вересня 2014 року.

На виконання даної постанови НБУ виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 17 вересня 2014 року № 92 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Даним рішенням розпочато процедуру ліквідації зазначеного банку з 18 вересня 2014 року та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Пантіну Л. О. строком на один рік з 18 вересня 2014 року по 18 вересня 2015 року включно. Уповноважена особа Фонду зобов`язана була протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку включити позивача в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду (ст. 26, 27 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону, яка діяла на момент відкликання банківської ліцензії Банку), проте цього не зробила.

Позивач зазначає про те, що виплата гарантованої суми відшкодування здійснювалась у період з 25.09.2014 по 04.11.2014, відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 826/3369/15 не виконана і з 25 вересня 2019 року (з дня внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про припинення ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» як юридичної особи) позивач остаточно втратив право вимагати отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом, натомість звернувся до суду із вимогою відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю уповноваженої особи Фонду (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 1172 ЦК України, ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). В даному випадку суд погоджується із позивачем про те, що позовні вимоги не випливають із зобов`язань банку, а випливають із бездіяльністю уповноваженої особи Фонду.

Встановлюючи наявність складу цивільного правопорушення, суд бере до уваги наявність самої шкоди, яка є доведеною матеріалами справи, оскільки позивачем не отримано гарантованого відшкодування.

Також суд бере до уваги, що причиною неотримання вказаного відшкодування було не включення позивача в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом в межах 200000,00 грн. за рахунок Фонду, у відповідності до вимог ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також суд бере до уваги наявність невиконаного зобов`язання, щодо подання до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформації щодо позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» відповідно договору банківського вкладу (депозиту) за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Встановлюючи наявність вини у вчиненні вказаного цивільного правопорушення, суд бере до уваги посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень та пов`язані із цим обмеження, однак суд відхиляє вказаний аргумент, оскільки вказаний обов`язок виник не із рішення суду, яке набрало законної сили лише 11 вересня 2019 року, а лише констатований ним та існував до моменту його винесення.

Обов`язок Уповноваженої особи Фонду включити позивача в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду (ст. 26, 27 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону, яка діяла на момент відкликання банківської ліцензії Банку) існував з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Як вбачається із змісту позовної заяви та не заперечується відповідачем, виплата гарантованої суми відшкодування здійснювалась у період з 25.09.2014 по 04.11.2014, відповідно до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

У зв`язку із цим, суд також бере до уваги посилання позивача про те, що арешт на грошові кошти позивача накладено лише у 2017 року. Тому посилання на обмеження виплати коштів, які б випливали із вказаного арешту є неспроможними.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити про те, що ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Такий підхід, на думку суду відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини, відображеній, зокрема й в п. 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року), де наголошено про те, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (надалі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі що розглядається постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 826/3369/15 не виконана і з 25 вересня 2019 року позивач остаточно втратив право вимагати отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом.

Разом із цим, судом встановлено, що у відповідача вказаний обов`язок був невиконаний ще з 2014 року.

Позивач звернувся до суду із вимогою відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю уповноваженої особи Фонду (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 1172 ЦК України, ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). В даному випадку суд погоджується із позивачем про те, що позовні вимоги не випливають із зобов`язань банку, з яким укладено договір, а випливають із бездіяльністю уповноваженої особи Фонду. Однак, при розгляді цієї справи суд дійшов висновку, що така тривала бездіяльність не могла бути виправдана наявністю арешту, постановленого ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року.

Відповідно до п. 55-57 рішення "Україна-Тюмень" проти України", Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, параграф 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу (994_535), включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії" (Pressos Compania Naviera S.A. and Others. Belgium), від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, параграф 38).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) (див. рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія" (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), N 46129/99, параграф 69, ECHR 2002-IX) (п. 56 згаданого рішення).

Умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на заявників. В цьому зв`язку Суд вже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) лише за виключних обставин (див. рішення у справах "Святі Чоловічі Монастирі проти Греції" (Holy Monasteries (The) v. Greece) від 9 грудня 1994 року, Series A no. 301-A, p. 35, параграф 71; "Колишній король Греції" (Former King of Greece), параграф 39; та вказане вище рішення "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", параграф 70) (п. 57 згаданого рішення).

Суд, застосовуючи усталену практику Європейського суду з прав людини дійшов висновку, що на позивача було покладено індивідуальний та надмірний тягар, який порушив справедливий баланс, що мав бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу з одного боку, та захистом права на мирне володіння майном - з іншого.

Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Поширення на грошові кошти, які перебувають на рахунку у банку (вкладному, поточному), режиму права власності підтверджується положеннями статей 1058, 1066 ЦК України та статей 8, 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», відповідно до яких, зокрема, власник рахунку має право у будь-який час розпоряджатися коштами, які перебувають на такому рахунку на умовах та у порядку, встановленому Законом та договором.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у пункті 2.1 Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, зміст статті 41 Конституції України поширюється на право вкладника - фізичної особи вимагати отримання відшкодування коштів, розміщених на поточному рахунку в Банку, за рахунок Фонду.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Що стосується стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. з відповідача на користь позивача, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

В ході розгляду справи не встановлено в чому саме полягає моральна шкода, а тому, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 22, 386, 1166 ЦК України, ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) майнову шкоду у розмірі 200000(двісті тисяч)грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17) на користь держави 2000(дві тисячі)грн. 00 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повни й текст рішення складено 14 травня 2021 року.

Суддя: