Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6116/20 Головуючий у 1-й інст. Шалота К.В.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,
суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/6116/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-агробудіндустрія» про скасування наказу про звільнення, зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за період мобілізації та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 18 січня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-агробудіндустрія» (далі ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» або товариство). З урахуванням уточнених позовних вимог, просив: скасувати наказ ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» від 05 листопада 2018 року №185к/тр про його звільнення з 05 листопада 2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України; змінити дату його звільнення з ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» та вважати датою звільнення 05 травня 2020 року - день демобілізації зі Збройних Сил України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період мобілізації в особливий період із 07 листопада 2018 року по 05 травня 2020 року в сумі 156 656 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що з 21 серпня 2018 року працював на посаді електрозварника ручного зварювання у ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія». Наказом товариства від 23 жовтня 2018 року під розписку був повідомлений по необхідність прибути з 25 жовтня 2018 року по 05 листопада 2018 року до Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату. 29 жовтня 2018 року він отримав документ про відправку в команді 6143 та 06 листопада 2018 року відбув на строкову військову службу до Збройних Сил України, про що повідомив керівництво товариства. Вважає, що наказ про його звільнення з 05 листопада 2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору є незаконним, оскільки в наказі про прийняття його на роботу не зазначено строку укладення трудової угоди, із наказом про звільнення ознайомлений не був, його копії не отримував, а також не отримував трудової книжки. Після демобілізації, 18 травня 2020 року, звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про його заробітну плату, наказу про його звільнення, сплаченого середнього заробітку за період служби в Збройних Силах України та трудової книжки. Лише 07 серпня 2020 року отримав копію наказу про його звільнення разом з відзивом на позов. Оскільки він був призваний на строкову військову службу з товариства, то вважає, що за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток за весь період проходження військової служби у зв`язку з мобілізацією в особливий період. Відповідачем порушено його трудові права, передбачені ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та ст.ст. 49,119 КЗпП України. Він гідно захищав Батьківщину, був у зоні бойових дій та ризикував життям, а до нього віднеслися зневажливо, чим спричинено моральної шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 січня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що при прийнятті на роботу він не ознайомлювався зі змістом трудової угоди та не був обізнаний зі строком, на який вона укладена. Крім того, в наказі про прийняття на роботу також не зазначено, на який строк укладена трудова угода. Листів про його звільнення він не отримував, трудова книжка в період служби в ЗСУ знаходилася у товариства. Вважає, що з боку відповідача допущено порушення трудового законодавства, оскільки він був призваний на строкову військову службу в період мобілізації в особливий період із ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія», тому за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток за весь період проходження військової служби в зв`язку з мобілізацією в особливий період. Неправомірними діями відповідача йому спричинена моральна шкода. На переконання скаржника, вищезазначене суд першої інстанції до уваги не прийняв, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що між товариством та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір строком до 05 листопада 2018 року, який підписаний позивачем власноручно. У зв`язку з закінченням строкового трудового договору товариством видано наказ про звільнення ОСОБА_2 з цієї підстави та запропоновано останньому ознайомитися з ним. Проте, відповідач відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення та о 10 год. 06 хв. покинув територію товариства, про що складено акт від 05 листопада 2018 року менеджером із адміністративної діяльності та кадрового забезпечення, головним бухгалтером, інженером- проектувальником та начальником служби безпеки. Отже, позивачу було відомо про його звільнення з 05 листопада 2018 року. Товариство неодноразово на адресу ОСОБА_2 направляло повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, до якого додавалася копія наказу про звільнення. Крім того, в акті інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, Управління Держпраці у Житомирській області зазначило, що під час звільнення ОСОБА_1 порушень трудового законодавства не встановлено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

За положеннями частини другої ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Отже, ця норма матеріального права відсилає до частини третьої ст.199 КЗпП України.

Разом із тим, частина третя ст.119 КЗпП України передбачає, що за працівниками, призваними на строку військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року №49. За таких обставин, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що при прийнятті на роботу позивач звернувся до ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» із заявою від 20 серпня 2016 року, в якій просив прийняти його електрозварником ручного зварювання 21 серпня 2016 року за строковим трудовим договором у зв`язку з сімейними обставинами (а.с.30).

На підставі вищевказаної заяви наказом ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» від 20 серпня 2018 року №133 к/тр ОСОБА_1 був прийнятий електрозварником ручного зварювання 3-го розряду за строковим трудовим договором із 21 серпня 2018 року, з відрядною формою оплати (а.с.31). Із наказом про прийняття на роботу за строком трудовим договором позивач ознайомлений під розпис та у матеріалах справи відсутні докази про оскарження позивачем у судовому порядку наказу про прийняття його на роботу за строковим трудовим договором.

Окрім того, 21 серпня 2018 року між роботодавцем ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» в особі генерального директора Пожидаєва К.Е. та працівником ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, за умовами пункту 1.4 якого, трудовий договір набував чинності з моменту його підписання та діяв з дати видачі наказу до 05 листопада 2018 року включно (а.с.32-33). У матеріалах справи також відсутні докази про оспорювання трудового договору в судовому порядку, який недійсним не визнавався та презумпція правомірності правочину скаржником не спростована.

Доводами апеляційної скарги й не спростовано, що трудовий договір був укладений в двох примірниках на трьох сторінках, які зберігалися у кожної сторони, про що зазначено у трудовому договорі до підписання його сторонами.

Із огляду на вищевикладене, підписанням особисто трудового договору позивач підтвердив факт його обізнаності про укладення з ним строкового трудового договору до 05 листопада 2018 року, а доводи апеляційної скарги із цього приводу є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Пояснення в апеляційній інстанції про те, що позивач не читав трудового договору до його підписання безпредметні, враховуючи вік позивача та отриману ним освіту (вище професійне училище у 2015 році).

Отже, між сторонами письмово був укладений строковий трудовий договір, як про те просив позивач, та який діяв за погодженням сторін до 05 листопада 2018 року, що відповідає положенням ст.ст.21,23,24 КЗпП України, тобто мав місце строковий трудовий договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Наказом генерального директора ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія» від 05 листопада 2018 року №185 к/тр ОСОБА_1 , електрозварник ручного зварювання, звільнений 05 листопада 2018 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п.2 статті 36 КЗпП України (а.с.34).

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п.2 частини першої ст.36 КЗпП України). Якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк (частина перша ст.39-1 КЗпП України).

У даному випадку відповідачем видано наказ про звільнення у зв`язку із закінчення строку дії трудового договору, а тому його дія на невизначений час не продовжилася.

Військовий квиток серії НОМЕР_1 виданий скаржнику 06 листопада 2018 року. У військовому квитку зазначено, що ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу 07 листопада 2018 року та з 08 листопада 2018 року проходив військову службу в військовій частині № НОМЕР_2 (а.с.82).

Отже, на час призову (06-07 листопада 2018 року) позивач вже не працював у товаристві та не перебував із ним у трудових відносинах, оскільки був звільнений у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору (05 листопада 2018 року), а тому за ним місце роботи та середній заробіток на товаристві відповідача не зберіглися, незважаючи на те, що особливий період із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє.

Оскільки ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу після звільнення у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані гарантії, передбачені ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст.119 КЗпП України.

Управлінням Держпраці у Житомирській області 27 грудня 2018 року здійснено інспекційне відвідування ТзОВ «Житомир-агробудіндустрія», яке використовує найману працю, за наслідками якого складений акт №ЖТ4506/88/АВ (а.с.41-46). Порушень трудового законодавства не встановлено. Окрім іншого актом встановлено, що за ОСОБА_1 станом на кінець 05 листопада 2018 року та до часу проведення заходу державного контролю рахується борг товариства з заробітної плати (розрахункові кошти, у тому числі компенсація за невикористану відпустку 6 днів) у сумі 5 406,39 грн. Разом із тим, інспектором праці не встановлено вимоги позивача щодо виплати остаточного розрахунку та працівником не подавалися будь-які відомості стосовно призову його на строкову військову службу.

У поданому до суду позові ОСОБА_1 не заявляв вимог щодо заборгованості з виплати заробітної плати та відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, а тому апеляційний суд не входить у обговорення цих питань, які не у межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ст.13 ЦПК України.

Не спростований позивачем й висновок суду першої інстанції про те, що затримка в отриманні ОСОБА_1 трудової книжки у день звільнення виникла не з вини відповідача, а вирішальне значення має поведінка самого колишнього працівника. Із акта товариства від 05 листопада 2018 року, складеного за підписом чотирьох посадових осіб ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), позивач відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення, від отримання трудової книжки та розрахункових коштів і покинув територію товариства о 10 годині 06 хвилин, відпрацювавши 05 листопада 2018 року 2 години 12 хвилин, що також підтверджено даними фіксації електронного турнікету та табелем обліку робочого часу за листопад 2018 року (а.с.35). Відповідачем неодноразово направлялися на адресу позивача листи про прибуття за трудовою книжкою та розрахунковими коштами: 12 листопада 2018 року №1059, від 14 листопада 2018 року №927/1 та від 04 грудня 2018 року №1273 (а.с.36-40).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення, начебто, не застосував правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 15 липня 2020 року в справі №480/1449/18, від 14 лютого 2018 року в справі №131/1449/16-ц, від 21 лютого 2018 року в справі №211/1546/16-ц, не конкретизовані. Не зазначено, які правові висновки мав би застосувати суд першої інстанції та яке відношення ці висновки мають до правовідносин, що склалися між сторонами. При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії). У даному випадку неаргументованість самої апеляційної скарги виключає можливість детальної відповіді.

Вимога про стягнення певної суми коштів у відшкодування моральної шкоди, яку, як вважає позивач, йому завдано через неправомірні дії відповідача, є похідною від основних вимог, які задоволенні бути не можуть, а тому не підлягає задоволенню й похідна вимога.

Посвідченням серії НОМЕР_3 доводиться, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.4). Законом України «Про судовий збір» перебачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій у справа, пов`язаних із порушенням їхніх прав (п.13 ст.5 Закону). Позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог та останній витрат на сплату судового збору, приймаючи до уваги його статус учасника бойових дій та предмет спору, пов`язаний з призовом позивача на строкову військову службу в особливий період, не поніс, а тому несплачений судовий збір компенсується за рахунок держави та не покладається на жодну із сторін.

Суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що узгоджується із положеннями ст.375 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 18 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 11 червня 2021 року.