Єдиний унікальний номер судової справи 490/7180/19
Номер провадження 22-ц/812/680/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

11 травня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 17 грудня 2020 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», про стягнення суми завданої шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми завданої шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 січня 2018 року приблизно о 20 год. 20 хв. за адресою місто Миколаїв, вулиця Нікольська, №38 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), внаслідок якої було пошкоджено належне ОСОБА_3 на праві власності рухоме майно, а саме транспортний засіб - автомобіль марки КІА модель Carens, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постановою Високопільського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2018 року винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, визнано ОСОБА_1 .

Відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС»).

Відповідно до Акту виконаних робіт №ZN-00006176 від 11 травня 2018 року загальна вартість ремонтних робіт та використаних матеріалів для відновлення належного позивачу автомобіля склала 85 096 грн. 15 коп.

Крім того, позивачем було витрачено кошти на проведення діагностики автомобілю після ДТП у розмірі 209 грн. та проїзд до СТО «Автопланета плюс» у розмірі 1 296 грн. 40 коп.

Відповідачем в добровільному порядку було відшкодовано позивачу кошти в розмірі 2 500 доларів США, які конвертовані в національну валюту та склали 64 870 грн.

Разом з тим, вищевказана сума не покрила суму заподіяної шкоди та різниця становить 20 226 грн. 15 коп.

З метою відшкодування вищевказаної суми ОСОБА_3 звернувся до страхувальника відповідача ПрАТ «СГ «ТАС», проте отримав відповідь про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 червня 2019 року, ухваленим у цивільній справі за №490/9649/18, відмовлено ОСОБА_3 у задоволені позовних вимог до ПрАТ «СГ «ТАС» про стягнення суми страхового відшкодування.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 розмір матеріальної шкоди заподіяної з його вини в сумі 20 226 грн. 15 коп.

Представник відповідача надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Стверджував, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідачем має бути страховик, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів. При цьому, у цивільній справі №490/9649/18 позивачу вже відмовлено у задоволені вимог до ПрАТ «СГ «ТАС» про стягнення суми страхового відшкодування з підстав саме необґрунтованості вказаних вимог, а не з підстав пред`явлення вимог до неналежного відповідача. Окрім того, рішенням в тій же справі вже розглядались вимоги про відшкодування витрат на проїзд до СТО та діагностики автомобіля. Також, вказував на те, що надані позивачем докази на підтвердження вартості виконаних робіт є завищеними та не відповідають фактичній вартості відновлювального ремонту.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що надані позивачем докази на підтвердження понесення ним витрат на відновлювальний ремонт автомобіля саме у розмірі 85 096 грн. 15 коп. є суперечливими, оскільки з наданих суду доказів частина документів по ремонту автомобіля видана ТОВ «Автопланета плюс», а частина ФОП ОСОБА_4 . Також, в акті прийому-передачі виконаних робіт зазначено про те, що був виконаний певний перелік робіт та перелік матеріалів та запчастини, які були використані під час ремонту. Між тим, доказів, що вказана фізична особа-підприємець має право провадить такий вид підприємницької діяльності, а тим паче є постачальником запасних частин для автомобілів суду не надано. Факт придбання цих запасних частин та матеріалів (до того ж вартість яких майже на 10 000 грн перевищує визначену експертом вартість - за дійсними цінами в регіоні за допомогою системи Аудатекс) - суду не надано.

Також, відмовляючи в частині стягнення матеріальної шкоди з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем повинен бути страховик та покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування саме на страховика відповідає меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду таким вимогам відповідає в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 01 січня 2018 року з вини водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом - автомобілем марки Hyundai-IX35, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений транспортний засіб - автомобіль марки КІА модель Carens, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, належний на праві власності ОСОБА_3 .

Постановою Високопільського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.8).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.6 цієї ж статті вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, при розгляді даної справи про цивільно-правові наслідки дій відповідача, стосовно якого ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, колегія суддів не обговорює вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Так, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження експерта-автотоварознавця Херсонської Торгово-промислової палати від 22 лютого 2018 року №АВэ-64/1 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу автомобіля марки і моделі КІА CАREНС 2,0, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що сталося 01 січня 2018 року, в цінах на дату завершення виконання вказаного дослідження складає 81 803 грн. 15 коп., а вартість матеріальних збитків, завданих внаслідок вказаної ДТП, 55 398 грн. 74 коп. (а.с.9-26).

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/4519348 від 19 квітня 2017 року. Страхова сума по предмету страхування становить 100 000 грн. (а.с.72).

02 січня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із повідомленням про ДТП, що мала місце 01 січня 2018 року (цивільна справа №490/9649/18).

Страховиком 19 лютого 2018 року та 14 березня 2018 року було повідомлено, що правових підстав для виплати страхового відшкодування позивачу немає, з посиланням на той факт, що згідно заяви ОСОБА_3 від 25 січня 2018 року матеріальний збиток, завданий його транспортному засобу становить 35 185 грн. 47 коп. та між учасниками ДТП проведено взаєморозрахунок за нанесений матеріальний збиток, шляхом виплати позивачу коштів в розмірі 2 500 доларів США (цивільна справа №490/9649/18 а.с.34,36).

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, що мала місце 01 січня 2018 року, вина водія ОСОБА_1 , та отримання позивачем від відповідача суми в розмірі 2 500 доларів США на ремонт пошкодженого транспортного засобу останнього. Предметом спору є недостатність отриманої суми для відновлення пошкодженого майна, а саме вартість відновлювального ремонту, тобто робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля. Тобто, спір між сторонами виник з приводу відшкодування позивачу завданої майнової шкоди саме відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року за №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Главою 82 ЦК України.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 вказаного Закону України).

Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37 вищевказаного Закону України), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18).

Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

20 листопада 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з позов в якому просив: стягнути на його користь з ПрАТ «СГ «ТАС» розмір страхового відшкодування в сумі 20 226 грн. 15 коп.; стягнути на його користь з ОСОБА_1 3 266 грн. 03 коп. витрат необхідних для розгляду справи з яких: 209 грн. діагности автомобілю після ДТП, 1 490 грн. 63 коп. вартість проведення експертного дослідження, 1 566 грн. 40 коп. витрати на проїзд для проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, з урахуванням вартості довідок про вартість проїзду; стягнути на його користь з ОСОБА_1 4 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (цивільна справа №490/9649/18 а.с.1-5).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 червня 2019 року у цивільній справі №490/9649/18 позов ОСОБА_3 до ПрАТ «СГ «ТАС», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування та завданої шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 4 000 грн. компенсації моральної шкоди. В задоволені решти позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено. Також, відмовлено в задоволені вимог ОСОБА_3 до ПрАТ «СГ «ТАС» (цивільна справа №490/9649/18 а.с.105-110).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ПрАТ «СГ «ТАС» щодо стягнення 20 226 грн. 15 коп. недоплаченого страхового відшкодування в цивільні справі №490/9649/18, суд виходив з того, що позивачем не надано достеменних доказів на підтвердження понесення ним витрат на відновлювальний ремонт належного йому автомобіля саме у розмірі 85 096 грн. 15 коп. Тобто у задоволені позову до ПрАТ «СГ «ТАС» відмовлено саме з підстав недоведеності. Судове рішення в апеляційному порядку не переглядалось.

Разом з тим, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю, майну потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі.

За такого відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідача, суд першої інстанції правильно виходив з того, що страхові виплати, мав би виплатити саме страховик у межах страхового ліміту виходячи з вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, оскільки інше, буде суперечити меті інституту страхування.

При цьому, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Установивши, що позов пред`явлено до фізичної особи ОСОБА_1 , який є неналежним відповідачем у справі щодо вимог, що стосуються стягнення витрат на ремонт транспортного засобу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи норму ст.141 ЦПК України, та те, що ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору в сумі 1 152 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2020 року, то вказані витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 травня 2021 року