Дата документу 02.12.2021 Справа № 336/5847/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/5847/21 Головуючий у 1 інстанції: Жупанова І.Б.
№ 22-ц/807/3831/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Дашковської І.В.

Кримської О.М.

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2021 року

ВСТАНОВИВ

У липні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.11.2015 по 01.06.2017 надав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 4753,31 гривень, яка не була сплачена відповідачами, що стало підставою звернення Концерну «МТМ» до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 4753,31 гривень.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2270,00 грн. з кожного по 1135 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Судом, на думку відповідача, порушені вимоги ст. 257 ЦК України не застосовані строки позовної давності, хоча відповідач у своєму відзиві просив про їх застосування.

Апеляційну скаргу і копію ухвали про відкриття апеляційного провадження Концерн МТМ отримав 04.11.2021. Відзив на апеляційну скаргу не надав, проте це не заважає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, та відсутність клопотань Сторін про розгляд апеляційної скарги в судовому засідання з повідомленням сторін, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючі позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як мешканці житлового приміщення та споживачі теплової енергії зобов`язані здійснювати оплату за неї, а тому вся заборгованість, яка утворилась за період з 01.11.2015 по 01.06.2017 , повинна бути сплачена. Факт надання послуг, їх кількість та якість, на думку суду, підтверджені належними і допустимими доказами.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України, наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Стаття 64 ЖК України визначає, що члени сім`ї наймача, що проживають спільно з ним, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з договору найму житлового приміщення.

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Споживач згідно ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За нормами ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку

За змістом статті 24 ч. 3 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно п.1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, з подальшими змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг(виконавець) і фізичною та юридичною особою(споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Судом першої інстанції встановлено, що договір між сторонами про надання послуг не укладався, у зв`язку із ігноруванням даної пропозиції відповідачами, проте Концерн «МТМ» надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялись.

Тож, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім`я споживача слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про теплопостачання» та Правил.

У матеріалах справи містяться належні та допустимі докази того, що особовий рахунок № НОМЕР_1 був відкритий за адресою: АДРЕСА_1 , по якому здійснювались періодичні платежі у період з 01.11.2015 по 01.06.2017, а також призначена субсидія, відтак станом на 01.06.2017 заборгованість складає 4753,31 грн.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя сформованих за відомостями електронної бази даних Департаменту реєстраційних послуг ЗМР щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції на підставі належних доказів встановив, що відповідачі є споживачем централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що постачається Концерном «Міські теплові мережі».

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач у період з 01.11.2015 по 01.06.2017 надавав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ., на загальну суму 4919,07 гривень.

Водночас, відповідачі, що є споживачами вказаних послуг їх вартість за вказаний період сплачували не в повному обсязі в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 4753,31 грн., оскільки 165,76 грн. було погашено за рахунок субсидії (а.с.5)

Статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 1213 ЦК України відповідач повинен відшкодувати вартість безпідставно набутої теплової енергії.

Пунктом 4 ч.1 ст.611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

На підтвердження вартості надання послуг та отримання таких споживачем, Концерн «МТМ» надало довідку щодо заборгованості за надані послуги по особовому рахунку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з якої відповідачам нарахована заборгованість з оплати за послуги теплопостачання та постачання гарячої води в сумі 4753,31 грн. (з 01.11.2015 по 01.06.2017).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання або надання у меншому обсязі споживачам послуг з теплопостачання до житлового приміщення є неспроможними, оскільки доказів на підтвердження того, що послуги з теплопостачання до житлового приміщення споживачам не надавалися або надавалися у меншому обсязі, ОСОБА_1 суду не надав.

Однак, апеляційний суд вважає, що в порушення норм матеріального права та за наявності заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову Концерну «МТМ». В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просив застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги його заяву.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Позовні вимоги Концерну «МТМ» стосуються заборгованості, що утворилася у період з 01.11.2015 по 01.06.2017. Водночас, із вказаними вимогами Концерн «МТМ» звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 19.07.2021.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Матеріали справи не містять доказів того, що строк позовної давності щодо позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» було перервано, відповідно, колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що строк позовної давності стосовно заявлених вимог Концерном «МТМ» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01.11.2015 по 01.06.2017 включно сплив у липні 2020 року, а отже позовні вимоги позивача, заявлені у липні 2021 року з пропуском встановленого ст. 257 ЦК строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції у відповідності до норм ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, та необхідно ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» відмовити у зв`язку із застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Скаржник просить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу при підготовці і розгляді справи в суді першої інстанції та апеляційної скарги у розмірі 5000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так апелянтом було сплачено 3405,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору,тому в розумінні статті 141 ЦПК України, вказана сума судового збору повинна бути компенсована апелянту за рахунок Концерну «МТМ».

Що стосується витрат понесених ОСОБА_1 на правову допомогу, апеляційний суд приходить до висновку, що вказані витрати мають бути компенсовані частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 у справі № 379/1418/18.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідачем надано Договір № 158 про надання правничої допомоги від 29.08.2021 р. з додатком № 1 з розрахунком понесених і очікуваних судових витрат, акт наданих послуг від 31.08.2021 р., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 158 від 31.08.2021 року про сплату 2500,00 грн., Додаткову угоду від 03.10.2021 до договору № 158 від 29.08.2021 року, акт наданих послуг від 10.10.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 158/2 від 10.10.2021 року про сплату 2500,00 грн.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на вищевикладені норми права, колегія суддів вважає співмірним розміром витрат на правову домогу, виходячі з ціни позову та обсягу виконаних робіт, буде 2500,00 гривень, і саме вказана сума повинна бути стягнута з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації понесених ним витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 369, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.09.2021 року по справі № 336/5847/21 скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволені позову Концерну «Міські теплові мережі» у повному обсязі.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3405,00 гривень ( три тисячі чотириста п`ять гривень 00 копійок).

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 гривень ( дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: І.В. Дашковська

О.М. Кримська