Апеляційне провадження № 22-ц/824/4898/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Київ

Унікальний номер 757/9660/18-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро»,

на рішення Печерського районного суду м.Києва, ухваленого 22 жовтня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Григоренко І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживача.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28.10.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір шляхом подання заяви про розміщення банківського вкладу/договору банківського вкладу № 9801 від 28.10.2016 року та розміщення вкладу у відділенні «Майдан Незалежності» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з оформленням спеціального цінного папера - іменного ощадного (депозитного) сертифіката.

Датою випуску сертифіката є 28.10.2016 року, а строк (термін) отримання вкладу за сертифікатом - 28.10.2017 року, при чому цей строк (термін) є присічним, тобто банк зобов`язаний був видати належні йому кошти за сертифікатом до 28.10.2017 року. 28.10.2017 особисто прибув до банківського відділення та пред`явив свій сертифікат для погашення, однак, отримав відмову. Того ж дня написав заяву з вимогою пояснити причини невиконання банком своїх зобов`язань, яку було зареєстровано за вх. № 51/12-486 від 28.10.2017 року.

30.10.2017 він повторно пред`явив сертифікат до погашення, але знову одержав відмову.

З огляду на викладене, оскільки відповідач двічі протиправно відмовив у погашенні ощадного сертифіката, то відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просив стягнути пеню за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 3% вартості роботи (послуги) та моральну шкоду в розмірі 2 500,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 неустойку у вигляді пені за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 632,74 Євро. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, зокрема, що суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність доказів наявності між сторонами депозитних правовідносин.

Також судом не досліджено положень Універсального договору банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб в АТ «Банк Кредит Дніпро», оскільки підписанням заяви про розміщення банківського вкладу позивач надав відповідачу свою згоду на оформлення банківського вкладу на умовах, викладених у вказаній заяві, а також повністю та безумовно прийняв пропозицію банку укласти Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб в АТ «Банк Кредит Дніпро», який, як і заява в установленому законом порядку недійсними не визнавалися, а відтак є обов`язковими для виконання як банком так і клієнтом.

Згідно п.5.6.15 УДБО видача готівкових коштів у касі банку проводиться в межах залишку готівки у касі та з додержанням вимог чинного законодавства України. У випадку необхідності отримання суми, що перевищує зазначений залишок готівки, така операція проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів після надання держателем до банку відповідного замовлення на отримання готівки.

Жодного умислу чи то намірів порушити права позивача у банку не було, всі дії вчинені виключно в рамках закону, оскільки звернення відповідача 28.10.2017 відбулося у вихідний день (субота), то технічно санкціонувати операцію спеціалістом з роллю контролера було неможливо, так як у відділенні знаходився 1 спеціаліст та 1 касир, а Центральний офіс у вихідні дні не працює. До того ж, звернення 31.10.2017 відбулося о 18.50, що унеможливило за такий короткий проміжок часу об`єктивно виконати всі дії, процедури, заповнення та підписання документів.

Вказував також, що стягнення пені має бути здійснене в національній валюті - гривні. Також судом невірно проведено обрахунок пені.

Окрім іншого, заявлена до стягнення сума пені в розмірі 632,74 Євро є неспівмірною з сумою депозиту та призводить до незаконного збагачення та дисбалансу інтересів сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.10.2016 року ОСОБА_1 задля підтвердження внесення до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» депозиту було видано іменний ощадний (депозитний) сертифікат серії НОМЕР_2 на суму 5 000,00 Євро з процентною ставкою по депозиту 6,80 %. Строк отримання вкладу за сертифікатом - 28.10.2017.

28.10.2017 ОСОБА_1 пред`явив оригінал сертифіката до погашення у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», проте останній взятих на себе зобов`язань не виконав.

Того ж дня, 28.10.2017 о 14 год. 55 хв., ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» із письмовою заявою про пояснення причин невиконання банком своїх договірних зобов`язань, а саме відмови у видачі належної ОСОБА_1 суми вкладу з відсотками.

31.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до Національного банку України, за результатом розгляду якої у листі від 24.11.2017 за вих. № 20-0005/79907 Національний банк України повідомив позивачу, що 28.10.2017 року він звернувся у післяопераційний час, що не дало змогу банку виконати свої зобов`язання, проте, 01.11.2017 року кошти за сертифікатом виплачені, а проблемні питання між ним і ПАТ «Банк Кредит Дніпро» врегульовані.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам, рішення суду в повній мірі не відповідає з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2016 ОСОБА_1 вніс на депозит у ПАТ «Банк Кредит Дніпро» кошти у розмірі 5000,00 Євро на строк до 28.10.2017 під 6,80% річних. 28 жовтня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення коштів за депозитним сертифікатом та процентів. Однак, відповідач не виплатив суму вкладу та нараховані відсотки.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що позивач звернувся у післяопераційний час та в порушення вимог п.5.6.13 УДБО не повідомив завчасно про намір отримання коштів за вкладом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 довів факт укладення між ним та банком депозитного договору та внесення коштів, про що надав суду копію іменного ощадного (депозитного) сертифікату (ас.8). Натомість, відповідач не надав доказів того, що кошти у розмірі 5000,00 Євро разом з нарахованими відсотками були повернуті вкладнику банком на його вимогу 28.10.2017.

З огляду на що, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів наявності між сторонами депозитних правовідносин є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів у справі.

При цьому, частинами першою та третьою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Такий правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17.

Згідно ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Як визначено у ст. 1065 ЦК України, ощадний (депозитний) сертифікат підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (володільця сертифіката) на одержання зі спливом встановленого строку суми вкладу та процентів, встановлених сертифікатом, у банку, який його видав.

Загальний порядок залучення банками України та філіями іноземних банків в Україні грошових коштів (як у національній, так і в іноземній валюті) або банківських металів від юридичних і фізичних осіб на їх поточні, вкладні (депозитні) рахунки та розміщення ощадних (депозитних) сертифікатів регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення).

Пунктом 1.2 Положення, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)].

Згідно з п. 2.4 Положення, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Відповідно до п.2 іменного ощадного (депозитного) сертифікату серії НОМЕР_2, у разі пред`явлення оригіналу цього Сертифіката Банк зобов`язується після закінчення встановленого строку розміщення вкладу (депозиту) повернути за цим Сертифікатом його номінальну вартість та нараховані по ньому проценти.

Як зазначено в Сертифікаті - строк отримання вкладу за Сертифікатом 28.10.2017.

Аналізуючи викладене, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» зобов`язане було 28.10.2017 року виплатити ОСОБА_1 суму вкладу та нараховані відсотки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що пред`явник Сертифікату мав завчасно повідомити банк про повернення йому депозиту суперечить самій правовій природі виданого Сертифікату, оскільки, як вказано в п.5 останнього, у разі дострокового подання Сертифіката до погашення банк виплачує суму вкладу та проценти, нараховані за процентною ставкою 1,00%.

Щодо тверджень відповідача, які зазначалися ним як у відзиві на позовну заяву та і в апеляційній скарзі про те, що позивач звернувся до банку із вимогою про видачу вкладу у післяопераційний час, а тому йому правомірно відмовлено у видачі вкладу, суд дійшов обґрунтованого висновку про відхилення вказаних заперечень, з чим погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.

В силу положень п. 5 Наказу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» від 21.11.2016 року № 149 «Про встановлення тривалості операційного дня та операційного часу у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», який надано відповідачем до відзиву на позовну заяву, встановлено, що відділення, режим роботи яких передбачає обслуговування клієнтів до 19 год. 00 хв., а також відділення, які працюють у вихідні та святкові дні, в режимі післяопераційного часу можуть здійснювати операції, зазначені в Додатку 1 до цього Наказу (ас.65-66).

Так, відділення «Майдан Незалежності» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» передбачає обслуговування клієнтів до 19 год. 00 хв., а також роботу відділення у суботу, отже, за приписами Наказу від 21.11.2016 року № 149 вказане відділення має право проводити операції, вказані у Додатку 1, у післяопераційний час.

Додатком 1 до Наказу від 21.11.2016 року № 149 затверджено Перелік операцій, які здійснюються у післяопераційний час у відділеннях ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (ас.67).

Відповідно до п. 3 Додатку 1 до Наказу від 21.11.2016 року № 149 відділення ПАТ «Банк Кредит Дніпро» у післяопераційний час здійснюють видачу готівкових коштів у національній та іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків фізичних осіб.

Таким чином, відділення «Майдан Незалежності» за режимом роботи працює у суботу (в т.ч. 28.10.2017 року), та внутрішньо-організаційними документами ПАТ «Банк Кредит Дніпро» передбачено можливість видачі готівкових депозитних коштів клієнтам у післяопераційний час.

З викладеного вище випливає те, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поверненні належної йому суми вкладу 28.10.2017 року, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині судом апеляційної інстанції відхиляються, як такі, що не знайшли свого підтвердження при перегляді рішення суду першої інстанції і зводяться також до переоцінки доказів.

У висновку Європейскього Суду з прав людини, викладеного у справі Zolotas проти Греції (№ 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачеві, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Зокрема, у статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

У порушення цих норм, позивач був позбавлений права користуватися своїм майном - грошовими коштами.

Як визначено у ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до визначень, наданих у ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Аналогічний висновок викладений і Верховним Судом України у його постанові від 11.05.2016 року у справі № 6-37сц16 та Верховним Судом у його постановах від 29.05.2019 року у справі № 758/771/16-ц (провадження № 61-34470св18), від 26.02.2020 року у справі № 201/6621/16-ц (провадження № 61-12427св18), від 19.06.2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19).

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

В силу приписів ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Верховний Суд України у своїй постанові від 11.05.2016 року у справі № 6-37сц16 сформував висновок, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Аналогічний висновок підтримано і Верховним Судом у його постановах, зокрема, від 26.02.2020 року у справі № 201/6621/16-ц (провадження № 61-12427св18), від 29.05.2019 року у справі № 758/771/16-ц (провадження № 61-34470св18), від 11.12.2019 року у справі № 759/16734/15-ц (провадження № 61-22252св18).

Таким чином, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання депозитного договору, у тому числі, і відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Як вбачається з матеріалів справи, депозитні кошти було видано позивачу 01.11.2017 року, тобто із простроченням видачі вкладу на 4 дні.

Сума депозитного вкладу відповідно до іменного ощадного (депозитного) сертифікату серії НОМЕР_2 від 28.10.2016 року складає 5 000,00 євро. Станом на 28.10.2017 року сума вкладу з нарахованими відсотками, належна до виплати за сертифікатом, склала 5 272,83 євро.

Враховуючи кількість днів прострочення повернення вкладу, сума пені (3%) складає: 5 272,83/100%*3%*4=632,74 (євро).

З огляду на викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції вірно обрахував суму пені, доводи апеляційної скарги стосовно неправильності проведення розрахунків відхиляються судом апеляційної інстанції.

Визначений судом розмір пені відповідає загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі вимогам справедливості, розумності і пропорційності. При цьому апеляційний суд враховує, що вклад вчасно не був повернутий, а також те, що внаслідок дій відповідача позивач вимушений захищати своє право в судовому порядку.

Доводи скарги про те, що розрахунки пені за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» є невірними, оскільки пеня має розраховуватися не від суми вкладу, а від суми послуги, якою є проценти за вкладом, безпідставні.

У вказаному випадку позивачу не була повернута сума внесеного ним вкладу, а відтак пеня має нараховуватися на всю суму неповернутих коштів, що підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі 761/26293/16-ц, де Велика Палата вказала про правильність нарахування судами пені саме на суму неповернутого вкладу, а не на відсотки, як помилково вважає відповідач. За змістом наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду вартість послуги, на яку нараховується пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення, співпадає з розміром утримуваних банком коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року в справі №757/32522/17-ц (провадження №61-461св19), від 19 червня 2019 року в справі №359/8114/17 (провадження №61-81св19), від 11 січня 2020 року в справі №335/11482/16-ц (провадження №61-19787св19), від 29 січня 2020 року в справі №757/53464/18 (провадження №6114248св19).

З матеріалів справи вбачається, що до апеляційної скарги відповідачем, зокрема, додано копію заяви про розміщення банківського вкладу/договір банківського вкладу № 9801 від 28.10.2016 та копію Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», затвердженого рішенням Правління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» протокол № 59111 від 23.12.2014.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, представник банку до відзиву копію заяви про розміщення банківського вкладу/договір банківського вкладу № 9801 від 28.10.2016 та копію Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», затвердженого рішенням Правління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» протокол № 59111 від 23.12.2014 не надав.

У відзиві не вказано, що представник банку не мав змоги надати відповідні докази разом з ним. Надалі будь - яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити відповідач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх надання останній не подавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд відмовляє у прийнятті доказів від представника відповідача на стадії апеляційного розгляду, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи до уваги як належні та допустимі докази.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Разом з тим апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, як про це вказує банк в своїй апеляційній скарзі.

Проте, вирішуючи питання про стягнення пені в іноземній валюті - Євро, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині та стягнення пені в гривні, виходячи з наступного.

Згідно ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Зазначені висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

На день ухвалення постанови Київським апеляційним судом курс валют Євро до гривні становить 33,4781 грн. за 1 Євро.

Таким чином, сума пені до стягнення становить 632,74 Євро х 33,4871 грн = 21 188,63 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача пені за несвоєчасне повернення депозитного вкладу допустив порушення норм матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення пені в національній валюті - гривні.

За правилами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд по суті не змінює рішення, а лише касує його з підстав не проведення суми пені в національну валюту гривню, не змінюючи суму пені загалом, судові витрати до розподілу не підлягають.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року скасувати в частині стягнення пені та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) неустойку у вигляді пені за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 21 188 (двадцять одна тисяча сто вісімдесят вісім) грн. 63 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: