Номер провадження 2/243/1573/2021
Номер справи 236/1120/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«13» травня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Чевела С.Ю.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі №4 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 23 грудня 2011 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від даного шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу донька проживала разом з матір`ю, ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач постійно підтримував свою доньку матеріально та відповідно до Виконавчого листа від 20 вересня 2013 року, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області по справі № 236/2449/13-ц з нього стягуються аліменти на користь відповідача на утримання спільної дитини, ОСОБА_5 .

Зазначає, що після розлучення з відповідачем він як батько приймав участь у вихованні доньки, підтримував її матеріально. Останнім часом донька почала скаржитися на матір, яка перестала приділяти їй достатньо уваги, не забезпечує виховання та догляд за дитиною. Мати постійно зловживає спиртними напоями, часто тривалий час відсутня за місцем мешкання, не займається вихованням та неналежним чином не забезпечує потреби доньки. З грудня 2020 року донька зареєстрована та мешкає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , пояснюючи тим, що вона бажає жити разом з батьком. Позивач вказує про те, що він має всі необхідні умови для проживання дитини, має постійний щомісячний дохід, опікується її вихованням, лікуванням, фізичним та психологічним розвитком доньки.

Вважає, що після того, як донька стала мешкати разом із ним, відповідач, на користь якої стягуються аліменти на утримання доньки, втратила право на отримання аліментів на утримання доньки, тому суд може звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 .

Позивач не вимагає, щоб відповідач сплачувала на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 .

Просить суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються

згідно Виконавчого листа від 20 вересня 2013 року, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області по справі № 236/2449/13-ц у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2013 року до досягнення дитиною повноліття та закрити виконавче провадження.

В підготовче судове засідання позивач ОСОБА_3 , не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 13 травня 2021 року до суду надав Заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в підготовче судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача нею не отримується.

Врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцезнаходження.

Зміст наявного у справі документу ( а.с. 45) дає можливість дійти висновку, що на поштовому повідомленні були проставлені відмітки, наявність яких передбачена, як обов`язкова підстава визнання повістки такою, що вручена. На поштовому конверті, яким скеровувалась повістка від 28 квітня 2021 року на Довідці «Про причини повернення/ досилання» зазначено таку причину як « Адресат відсутній за вказаною адресою», що не дало змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення.

Представник третьої особи - Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області до підготовчого судового засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 11 травня 2021 року від міського голови Журавльова О.В. надійшла заява, в якій просить справу розглянути без їхньої участі та при прийнятті рішення по справі враховувати ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (а.с.44).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України, тому що підставою звернення позивачів як за первісним так із зустрічним позовом до суду є захист гарантованих ст. 51 Конституції України особистих немайнових прав на батьківське виховання дитини.

В судовому засіданні встановлено, що 23 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 28 грудня 2011 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.11).

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24 червня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби

Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.12).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.13-14).

20 вересня 2013 року Краснолиманським міським судом Донецької області по справі № 236/2449/13-ц видано Виконавчий лист, згідно якого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.15-16).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 донька ОСОБА_5 проживала разом із матір`ю, ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 . Проте як вбачається з матеріалів справи, мати дитини ОСОБА_4 участі у вихованні дитини не приймає, життям, здоров`ям доньки не цікавиться, матеріально її не забезпечує, зловживає спиртними напоями (а.с.17-18), у зв`язку із чим дитина ОСОБА_5 почала мешкати разом із батьком.

Згідно з Довідкою Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 26 січня 2021 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.19).

Відповідно до Довідки Лиманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 4 від 26 січня 2021 року, ОСОБА_5 навчається в 3-Г класі Лиманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 Донецької області (а.с.20).

Як вбачається з Довідки про доходи ОСОБА_3 від 23 лютого 2021 року, сума доходу за період з серпня 2020 року по січень 2021 року без урахування аліментів становить 66486,23 грн. (а.с.21).

Згідно з Довідкою Лиманського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22 березня 2021 року, заборгованості зі сплати аліментів за період з лютого 2020 року по січень 2021 року ОСОБА_3 не має (а.с.22-23).

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 02 серпня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_2 житлово-побутові умови проживання задовільні, відповідають санітарно-гігієнічним нормам (а.с.24).

Як слідує з Акту про спільне проживання, малолітня дитина ОСОБА_5 спільно мешкає зі своїм батьком ОСОБА_3 з 25 грудня 2020 року по теперішній час, 01 лютого 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25).

Як вбачається з характеристики ОСОБА_5 , учениці 3-Г класу Лиманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 4, дівчинка за місцем навчання характеризується добре, проживає вона у неповній родині, наразі з татом. Батьки дівчинки розлучені, але обидва приділяють належну увагу навчанню та вихованню дитини (а.с.26-27).

Згідно Висновку Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 18 лютого 2021 року №4, Виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 (а.с.17-18).

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Отже, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, а саме що дитина після припинення шлюбних відносин між сторонами висловила бажання проживати разом із батьком, вік дитини, матеріально-побутові умови проживання та достатній рівень комфорту обох з батьків, а також Висновок Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області та інші обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині визначення місця проживання дитини, та вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком - ОСОБА_3 . При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод.

Щодо позовних вимог про звільнення позивача від сплати аліментів, суд вважає, що позов також підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 273 ч.4 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Судом встановлено, що дочка ОСОБА_5 , з грудня 2020 року проживає разом із батьком, ОСОБА_3 , перебуває на повному його утриманні, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, з урахуванням доведеного позивачем спільного проживання з донькою та перебування доньки на повному його утриманні, є достатні правові підстави для звільнення позивача від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно Виконавчого листа від 20 вересня 2013 року, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області по справі № 236/2449/13-ц у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини

відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, з дати набрання рішенням законної сили.

Щодо закриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно Виконавчого листа від 20 вересня 2013 року, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області по справі № 236/2449/13-ц у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;

2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;

3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;

4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;

7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;

9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;

14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України;

15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки;

16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням;

17) списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа;

18) списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З вищевикладеного вбачається, що до компетенції суду не відноситься закінчення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, а це відноситься до повноважень державного/приватного виконавця.

Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IХ, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2021 року складає 2270,00 грн.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1816,00 грн. (а.с.1).

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів.

Отже з цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 1816,00 грн., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 1816 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 19, 140, 141, 150, 153, 155, 160, 161, 171 Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», ст. ст. 39-40 Закону України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються згідно виконавчого листа від 20 вересня 2013 року, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області по справі № 236/2449/13-ц у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, з дати набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 13 травня 2021 року.

Головуючий:

суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова