Провадження № 22-ц/812/186/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 лютого 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/3927/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

секретар судового засідання Лівшенко О.С.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , її представники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого 05 листопада 2020 року під головуванням судді Селіщевої Л.І. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_6 звернувся через свого представника з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позивач зазначав, що 06 липня 2016 року від його імені була видана довіреність на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , згідно якої останнім були надані повноваження на вчинення усіх дій щодо майна ОСОБА_6 29 липня 2016 року ОСОБА_6 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_7 , згідно якого він заповів останній усе належне йому майно.

14 вересня 2016 року ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі вказаної довіреності, уклала з ОСОБА_4 (син ОСОБА_7 ) договір купівлі-продажу належної ОСОБА_6 квартири. Між тим, грошових коштів за продаж квартири ОСОБА_6 не отримував.

27 вересня 2017 року ОСОБА_6 через приватного нотаріуса Матвєєву І.М. скасував видану ним довіреність від 06 липня 2016 року та заповіт на ім`я ОСОБА_7 .

Посилаючись на відсутність свого вільного волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу, та не отримання ним коштів від продажу квартири, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14 вересня 2016 року, який був укладений між ОСОБА_5 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2020 року позивача у справі - ОСОБА_6 замінено на його правонаступника ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зміст доказів, наданих позивачкою та її представниками не доводять заявлених ними позовних вимог. Крім того, відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу є самостійною підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_6 не мав вільного волевиявлення на продаж своєї квартири, грошей від продажу квартири не отримав, є всі підстави визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від учасників справи до апеляційного суду не надійшов.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Між тим, оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом встановлено, що 14 вересня 2016 року між ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ( а.с.15-17).

Довіреність, на підставі якої діяла ОСОБА_5 , була видана ОСОБА_6 06 липня 2016 року та посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., за реєстровим №1039.

27 вересня 2017 року ОСОБА_6 через приватного нотаріуса Матвєєву І.М. скасував видану ним довіреність від 06 липня 2016 року та заповіт на ім`я ОСОБА_7 ( а.с.11).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого такий договір є недійсним.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна новим власником спірної квартири є ОСОБА_8 , який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за реєстровим № 2538 (а.с.42-43).

Отже, на момент подачі даного позову до суду (вересень 2018 року), спірна квартира вже була продана відповідачем ОСОБА_4 , та її власником був ОСОБА_8 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Між тим, позивачкою, замість витребування майна з чужого незаконного володіння, обрано спосіб захисту свого права, який є неефективним, а також не залучено до участі у справі належного відповідача.

Зазначене є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання спірного договору недійсним.

Суд першої інстанції, хоча і правильно вирішив спір по суті, відмовивши в задоволені позову, однак не звернув належної уваги на те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, а також передчасно, без залучення належних учасників справи, яких цей спір стосується, надав правову оцінку спірному договору купівлі-продажу, встановивши відсутність підстав для визнання його недійсним.

Відповідно до вимог частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити на підставі пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК України, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без зміни.

Доводи апеляційної скарги про можливість вирішення заявлених позовних вимог про визнання спірного договору недійсним, в тому числі за участі визначеного позивачкою складу відповідачів, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено тільки в частині мотивів прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року.