Справа № 464/4396/20 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2675/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Кіт Х.І., представників заінтересованої особи адвокатів Асташкіна А.В. та Козак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кіт Христини Ігорівни на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Дулебка Н.І., у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И Л А:

Заявник ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , заборонивши останньому строком на шість місяців перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , наближатись на відстань менше 300 метрів до місця їх проживання, а також заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заяву мотивувала тим, що проживає за вищевказаною адресою разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де також проживає її чоловік ОСОБА_2 . Квартира придбана у шлюбі та належить їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте, ОСОБА_2 вчиняє щодо неї домашнє насильство протягом тривалого часу, зловживає алкоголем та з кожним роком поводить себе все агресивніше. Зокрема, останній 27.07.2020 року приблизно о 19.00 год. у присутності неповнолітньої доньки зламав ОСОБА_1 носа, вдаривши її своєю головою, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи. На підставі заяви ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України. Крім цього, 02.08.2020 року вона здійснювала виклик поліції з приводу крадіжки ОСОБА_2 її та доньки закордонних паспортів. Окрім цього, у грудні 2018 року зверталась в поліцію щодо вчинення насильства з боку чоловіка, зокрема побиття, проте через страх помсти від такої заяви відмовилась. У березні 2020 року чоловік виганяв її з донькою та матір`ю з дому. Також останній періодично кричить на дитину за будь-яку дрібницю, налаштовує доньку проти неї, не зважає, що його поведінка шкодить здоров`ю, нормальному розвитку їх доньки, травмує її свідомість, вселяє почуття страху і беззахисності, ставить дитину в небезпеку під час керування транспортним засобом. У квітні 2020 року вона звернулась з позовами до Сихівського районного суду м. Львова про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, а також про поділ спільного майна подружжя, однак відповідач не з`являється в судові засідання, затягуючи розгляд справ. Таким чином, ОСОБА_2 становить безпосередню небезпеку для заявника та доньки, його поведінка дає підстави побоюватися за їх життя та здоров`я, а тому вважає, що на даний час єдиною можливістю захисту її сім`ї є обмежувальний припис.

Оскаржуваним рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кіт Христина Ігорівна, оскаржила таке в апеляційному порядку.

Вважає дане рішення таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що на даний час ОСОБА_1 із неповнолітньою дитиною проживають у притулку для постраждалих від домашнього насильства, оскільки спільне проживання загрожує їх безпеці. Окрім того, ОСОБА_2 поміняв замки у їх спільній квартирі та обмежив доступ до житла заявниці та її дитині. Із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 звернулась після чергового жорстокого випадку фізичного насильства відносно неї.

27 липня 2020 року ОСОБА_2 зламав носа ОСОБА_1 , з приводу чого остання звернулась із заявою до Сихівського відділу поліції, де 28 липня 2020 року відносно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження за ч.2 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я), яке на даний час перебуває у ДБР у м. Львові.

Зазначає, що судом першої інстанції не було проведено оцінки ризиків повторного вчинення домашнього насильства та ризиків загрози життю постраждалої особи. Поведінка ОСОБА_2 дає підстави ОСОБА_1 боятися за життя та здоров`я.

Так, ОСОБА_2 погрожував їй розправою, казав «для тебе це погано закінчиться», що дає підстави припускати, що він може спробувати її вбити; душив ОСОБА_1 , передавлюючи горло, піднімаючи її за шию над підлогою; застосував раніше фізичне насильство; має зброю (мисливський ніж), яку може легко дістати і застосувати вогнепальну зброю, оскільки працює в СБУ; схильний до сильних та постійних ревнощів і контролює більшу частину її повсякденного життя; висловлював наміри вчинити самогубство; залякує та погрожує ОСОБА_1 ; здійснював напади на ОСОБА_1 , утримував проти її волі в квартирі та обмежував свободу (зокрема, змушував пити алкоголь та курити), в тому числі свободу в спілкуванні; зловживає алкогольними напоями; завдав навмисно шкоди домашній тварині (викинув кошеня доньки); вчиняв сексуальне насильство ОСОБА_1 , коли вона була вагітна; поставив її та доньку в економічну залежність від нього; виганяв з місця проживання; розбещував доньку.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року та прийняти нове, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та їх підстав, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 з 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та в шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина ОСОБА_3 . Вищевказані особи проживають у квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 , починаючи з 31.10.2017 року.

Також встановлено, що у провадженні Сихівського районного суду м. Львова перебувають спори між подружжям щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділу майна та оспорювання батьківства.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02.09.2020 року (справа № 464/2137/20) шлюб між сторонами розірвано, а рішенням цього суду від 19.08.2020 року (справа № 464/2122/20) постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі ј частини усіх видів доходу (заробітку). Окрім цього, упровадженні суду перебуває справа № 464/561/20 за позовом ОСОБА_2 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини. Дана справа, як і справа про поділ майна подружжя (справа № 464/2377/20) на даний час не вирішені по суті.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань до такого реєстру (№ кримінального провадження 0000132) 28.07.2020 року внесено відомості за заявою ОСОБА_4 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 її чоловік 27.07.2020 року наніс останній тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 2 ст. 125 КК України.

З висновку експерта № 1062 від 31.07.2020 року вбачається, що при обстеженні і лікування ОСОБА_5 лікарями травмпункту № 1 та КПН КЛШМД м. Львова, приватної клініки ТОВ «Охфордмедікал захід» у липні-серпні 2020 року встановлено діагноз «ЗЧМТ. Забій носа. Перелом кісток носа зі зміщенням кісткових відламків. Гострий синусит». Діагноз перелом кісток носа підтверджено результатами клінічного, рентгенологічного дослідження та проведенням оперативного втручання репозиції кісток носа. На час проведення експертизи у потерпілої виявлено синці в ділянці повік обох очей та спинки носа. Травма носа у вигляді зламу кісток, синці утворились від дії тупого предмета, могла виникнути від удару чолом в ділянку носа 27.07.2020 року.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/19409/19 (провадження № 61-6763св20).

У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Встановивши, що у порушення вказаних вимог процесуального закону заявник не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї та доньки, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Сам факт неодноразового звернення заявника до органів поліції та внесення на підставі однієї із таких заяв відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від: 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), 14 січня 2020 року у справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19), 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20).

Водночас будь-яких даних про притягнення ОСОБА_2 за вказаними заявами, на той час ще його дружини, до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять, у тому числі і за вчинення саме домашнього насильства.

Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржене судову рішення, апеляційний суд враховує те, що 23.04.2021 року прийнято рішення (постанову) про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 28.07.2020 року за № 0000132, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки на відповідні докази щодо внесення відповідних відомостей в ЄРДР посилалася заявниця в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги докази долучені заявником до апеляційної скарги, з урахуванням положень статті 367 ЦПК України, оскільки такі не подавалися до суду першої інстанції, і заявником не обґрунтовано неможливість їх подання з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Як убачається з матеріалів справи, заявниця в суді першої інстанції була представлена належним представником адвокатом.

Також, колегія суддів уважає, що ОСОБА_1 не надано в обґрунтування заявлених вимог жодних доказів, які би вказували на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , та підтверджували наявність ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для доньки, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Доводи апелянта про те, що домашнє насильство з боку її чоловіка ОСОБА_2 буде продовжуватись у майбутньому у всіх його проявах, а тому видача обмежувального припису є єдиним засобом захисту від кривдника, є лише припущенням ОСОБА_1 та належними доказами не підтверджені, зокрема, відсутнє рішення суду про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Отже, відсутні підстави вважати доведеною вину у вчиненні домашнього насильства та застосування відносно ОСОБА_2 обмежувального припису та заявником не надано об`єктивних доказів, що на час його звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису, а також під час перегляду справи в апеляційному порядку, існує вірогідність вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 .

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 погрожував їй розправою, казав «для тебе це погано закінчиться», що дає підстави припускати, що він може спробувати її вбити; душив ОСОБА_1 , передавлюючи горло, піднімаючи її за шию над підлогою; застосував раніше фізичне насильство; має зброю (мисливський ніж), яку може легко дістати і застосувати вогнепальну зброю, оскільки працює в СБУ; схильний до сильних та постійних ревнощів і контролює більшу частину її повсякденного життя; висловлював наміри вчинити самогубство; залякує та погрожує ОСОБА_1 ; здійснював напади на ОСОБА_1 , утримував проти її волі в квартирі та обмежував свободу (зокрема, змушував пити алкоголь та курити), в тому числі свободу в спілкуванні; зловживає алкогольними напоями; завдав навмисно шкоди домашній тварині (викинув кошеня доньки); вчиняв сексуальне насильство ОСОБА_1 , коли вона була вагітна; поставив її та доньку в економічну залежність від нього; виганяв з місця проживання; розбещував доньку, на правильність висновків суду першої не впливають, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для обов`язкового скасування рішень.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, вирішуючи заяву, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими , а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кіт Христини Ігорівни - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.