Єдиний унікальний номер 236/3172/20
Номер провадження 22-ц/804/474/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Корчистої О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 листопада 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Сердюк Н.В. місті Лимані Донецької області, повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року) в справі номер 236/3172/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 19 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3013,11 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, покладених на нього кредитним договором, станом на 05.08.2020 року утворилась заборгованість у загальній сумі 13023,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом 3013,11 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 1647,15 грн, заборгованість за пенею 7592,76 грн, заборгованість по штрафам 770,47 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 листопада 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Підписання відповідачем Генеральної угоди підтверджує факт укладення сторонами кредитного договору від 20.02.2012 року, отримання відповідачем за ним кредитних коштів, а також згоду з розміром заборгованості за ним та її реструктуризацію.

Суд проігнорував той факт, що в Генеральній угоді сторони погодили всі істотні умови договору, а саме суму кредиту, розмір процентів за користування кредитом, строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення заборгованості та інше.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих кредитних коштів та відсотків по кредиту.

Суд не взяв до уваги постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за аналогічною справою №159/2146/15-ц від 26 вересня 2018 року.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання кредитних карт б/н від 19.11.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3013,11 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10).

З розрахунку заборгованості за угодою від 19.11.2014 року вбачається, що станом на 05.08.2020 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором перед АТ КБ «Приватбанк» становить 13023,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом 3013,11 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 1647,15 грн, заборгованість за пенею 7592,76 грн, заборгованість по штрафам 770,47 грн (а.с. 5-6).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте, такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови

про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом встановлено, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання кредитних карт б/н від 19.11.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3013,11 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Генеральна угода підписана сторонами.

Відповідно до пункту 1.1.3 Генеральної угоди сторони обумовили кінцеву дату погашення заборгованості за Договором 1 30 листопада 2015 року.

Банк, пред`являючи 23 вересня 2020 року позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 13023,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом 3013,11 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 1647,15 грн, заборгованість за пенею 7592,76 грн, заборгованість по штрафам 770,47 грн. Тобто, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, пеню та штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

10 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву позивача АТ КБ «Приватбанк» подав відзив, в якому зазначив, що позивач, заявляючи вимоги до нього про стягнення заборгованості, пропустив строк позовної давності. У зв`язку з чим, просив суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованості за комісією, пенею та штрафом через сплив строку позовної давності (а.с. 71-72).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для

відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Крім того, статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» із змінами та доповненнями, внесеними Законами України від 12 лютого 2015 року №189-VIII, від 2 березня 2015 року №222-VIII передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 вказаного Закону розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275-р визначений та затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком.

У пункті 26 цього додатку вказане селище Терни (м. Лиман, Лиманська міська рада).

З копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41).

В Генеральній угоді від 19.11.2014 року, яку підписали сторони, погоджено строк погашення заборгованості 30.11.2015 року, позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в вересні 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності встановленої ст. 257 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи, що при поданні позову до суду позивач АТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності, а відповідач ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до певних вимог до винесення судом рішення, а також законом заборонено нарахування пені та/або штрафів, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пенею та штрафом відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 3013,11 грн. відповідач ОСОБА_1 про сплив позовної давності не заявляв, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме стягненню заборгованості за кредитом в розмірі 3013,11 грн.

Крім того, згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 486,32 грн (розмір заявлених вимог 13023,49 грн (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 3013,11 грн (23,14%), сплачено судовий збір в розмірі 2102,00 грн (2102,00 х

23,14%).

Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з

переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

АТ КБ «Приватбанк» за подання апеляційної скарги сплатило судовий збір у сумі 3153,00 грн, апеляційна скарга задоволена частково, тому з відповідача на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 729,60 грн (3153,00 грн х 23,14%), а всього 1215,92 грн (486,32 грн + 729,60 грн)

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 листопада 2020 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , заборгованість за кредитним договором в розмірі 3013,11 грн (три тисячі тринадцять грн 11 коп.).

В інший частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі в розмірі 1215,92 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 20 травня 2021 року.

Суддя: