справа № 489/6080/13-ц провадження №2/489/1464/21
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Коваленка І.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомленням учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на момент звернення з до суду з позовом Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

встановив:

ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 26486,08 грн. та понесені судові витрати.

Як на підставу позовних вимог вказано, що відповідач звернувся до ПриватБанку про надання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26.02.2008, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30 процентів річних за користування кредитними коштами. Через неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань станом на 02.07.2013 утворилася заборгованість у розмірі 26486,08 грн., яка складається з 6205,22 грн. заборгованості за тілом кредиту, 18543,43 грн. заборгованості за процентами, а також 500,00 грн. штрафу (фіксована складова) та 1237,43 грн. штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.10.2013 позов ПриватБанку задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2021 заочне рішення скасовано та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Про розгляд справи сторони повідомлені належним чином, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на офіційному веб сайті судової влади.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило.

Відповідач через свого представника адвоката Михайленка О.В. надав до суду відзив в якому просив в задоволенні позовних вимог ПриватБанку відмовити, посилаючись на те, що строк дії кредитної картки закінчився у жовтні 2009, а з позовом до суду банк звернувся у липні 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Правила надання банківських послуг на підставі яких позивачем нараховано проценти та штрафи відповідачем не підписувалися, а тому вони не можуть вважатися складовою кредитного договору. Також не можливо погодитися і розрахунком заборгованості позивача, з якого неможливо зрозуміти момент порушення права банку, порядок нарахування процентів та заборгованості. Крім того, нарахування процентів позивачем дійсно поза межами строку дії кредитної картки, що не відповідає правовій позиції Верховного Суду від 14.02.2018 у справі 564/2199/15-ц, 04.07.2018 у справі 727/2318/176-ц та Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі 444/9519/12-ц.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи встановлено, що 26.02.2008 між ПриватБанком та відповідачем укладено договір б/н у вигляді заяви, згідно з умовами якої позичальник отримав кредит в розмірі 67500,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на термін дії кредитної картки - до жовтня 2009 року. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору встановлена в розмірі 2,5 % на місяць.

Підписавши заяву відповідач надав свою згоду, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач додав до позовної копію Умов та Правил надання банківських послуг, підпис на яких позичальника відсутній.

Між тим надана позивачем копія Умов та Правил надання банківських послуг, яка не містить підпису відповідача, не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити вносить відповідні зміни до нього, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за кредитним договором, станом на станом на 02.07.2013 утворилася заборгованість у розмірі 26486,08 грн., яка складається з 6205,22 грн. заборгованості за тілом кредиту, 18543,43 грн. заборгованості за процентами, а також 500,00 грн. штрафу (фіксована складова) та 1237,43 грн. штрафу (процентна складова).

Будь-яких інших доказів, крім заяви та розрахунку заборгованості на підтвердження кредитних відносин позивачем не надано. Водночас з відзиву слідує, що відповідач не оспорює факт отримання грошових коштів кредит та користування ними.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правового регулювання.

За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Як встановлено судом, підписана відповідачем заява містить розмір кредитного ліміту, розмір і порядок нарахування процентів, а також строк дії кредитного договору, який відповідає строку дії кредитної картки.

Наведені обставини відповідачем не оспорюються, також не оспорюється відповідачем отримання кредиту.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку про наявність між сторонами кредитних відносин та через неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, що останнім не спростовано, простроченої заборгованості, виникнення в ПриватБанку права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, що утворилася.

Між тим суд не в повній мірі погоджується з розрахунком позивача.

З розрахунку ПриватБанку вбачається, що станом на кінець строку дії кредитної картки (31.10.2009) та станом на 02.07.2013 заборгованість по кредиту складає 6205,22 грн., тому стягнення такої заборгованості є правомірним.

Щодо заборгованості по процентам, її позивачем розраховано станом на 02.07.2013 та вона складає 18543,43 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що останнім днем дії отриманої відповідачем кредитної картки є 31.10.2009. Тому нарахування процентів за межами строку дії кредитної картки є неправомірним.

З розрахунку позивача також вбачається, що з моменту укладення кредитного договору жодного погашення заборгованості по процентам позичальником не здійснено.

Щодо стягнення штрафів. Суд вважає такі вимоги безпідставними, оскільки умовами підписаної позичальником заяви їх нарахування не передбачено, а Умови і Прави надання банківських послуг, відповідно до яких здійснено їх нарахування, не підписані відповідачем, а тому в якості доказу суд їх не приймає, про що вказано вище.

Із відзиву на позов та окремо поданої відповідачем заяви вбачається, що останнім заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, так як строк кредитного договору, який обмежується строком дії кредитної картки, закінчився 31.10.2009, а з позовом про стягнення заборгованості ПриватБанк звернувся до суду в липні 2013 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд і в постанові від 04.07.2018 у справі № 727/2318/16-ц, на яку міститься посилання у відзиві на позов.

Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для стягнення заборгованості по кредиту та процентам, нарахованим в межах строку дії кредитного договору, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Так як в заводженні позовних вимог ПриватБанку відмовлено повністю, підстави для покладення на відповідача судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д;

відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 17.05.2021.

Суддя І.В.Коваленко