ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1514/19 Номер провадження 22-ц/814/486/21Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 липня 2019 року (ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення складено суддею 25 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 вересня 2005 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З червня 2017 року сторони проживають окремо, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть.

Вказувала, що рішенням Київського районного суду міста Полтави від 29 вересня 2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано та визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з нею. В період шлюбу за спільні кошти сторін у 2007 році сторонами було придбано вантажний автомобіль «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см, колір білий. Автомобіль залишився у відповідача, який його використовував у власних цілях. Автомобіль був придбаний подружжям в період шлюбу, тому є їхнім спільним сумісним майном.

Згідно з листом регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області від 01 березня 2019 року № 31/16-9-Р-11аз на запит адвоката Роменської Т.В. вантажний автомобіль «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см, колір білий, був зареєстрований за відповідачем 30 листопада 2007 року, але 17 вересня 2016 року цей автомобіль було перереєстровано на нового власника. Тобто, на сьогодні відповідач без її згоди відчужив спільне майно подружжя.

На цей час згоди між сторонами щодо добровільного поділу сумісного майна не досягнуто. Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна ринкова вартість вантажного автомобіля «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см, колір білий, на цей час становить 84 960,00 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості транспортного засобу вантажного автомобіля «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см, колір білий, згідно з ринковою вартістю зазначеного майна у розмірі 42 480,00 грн; припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль, залишивши його у одноосібній власності ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 22 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права та не внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/2 частки спірного автомобіля, що є обов`язковою вимогою відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохала скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона правомірно не заявляла позовні вимоги про визнання за нею права власності на частку у спільному майні, оскільки таке майно є спільною сумісною власністю згідно ст.ст.70,71 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України. Заперечує висновки суду першої інстанції про необхідність сплати нею на депозитний рахунок суду вартість частки спірного автомобіля, оскільки вона залишає його в одноосібній власності відповідача та погоджується отримати грошову компенсацію замість своєї частки. Зазначає, що суд першої інстанції помилково не врахував, що відповідач у своїх поясненнях наголошував, що автомобіль є єдиним джерелом для його існування і віддавати його позивачці не збирається.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Оскаржуване судове рішення вже переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, постановою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 22 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 480,00 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу - автомобіля «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на автомобіль «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285куб. см, колір білий.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 17 вересня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З червня 2017 року сторони проживають окремо.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2017 року шлюб, зареєстрований 17 вересня 2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 129, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Вказане рішення суду набрало чинності 10 листопада 2017 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17 вересня 2016 року № 5341/2016/075928 ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив транспортний засіб: марка ГАЗ, модель 33023, рік випуску - 2006, колір білий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу становила 5 000,00 грн.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 5341 17 вересня 2016 року, автомобіль ГАЗ 33023, вантажний бортовий (дубль-кабіна), номер шасі (кузова, рами), VIN НОМЕР_4 , НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Цей транспортний засіб придбано під час перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 та під час їхнього спільного проживання, яке сторони припинили з червня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права та не внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/2 частки спірного автомобіля, що є обов`язковою вимогою відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18).

Слід зазначити, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.

Отже, виходячи з вище викладеного позивачем обрано належний спосіб захисту оспорюваного права, оскільки нею зазначено, що правовою підставою своїх позовних вимог є стаття 364 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що спірне майно, а саме автомобіль ГАЗ 33023, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому судом першої інстанції вірно враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності.

Так, згідно звіту оцінки транспортного засобу від 15 березня 2019 року, наданого позивачем, ринкова вартість автомобіля у розмірі 84 960, 00 грн була визначена без огляду спірного автомобіля (а.с. 14-28), а у звіті від 10 травня 2019 року, наданого відповідачем, ринкова вартість автомобіля у розмірі 66 072,00 грн встановлена з оглядом спірного автомобіля (а.с.81-92).

Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо дійсної вартості спірного автомобіля, однак клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо з`ясування питання про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи сторонами не заявлялось.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне прийняти до уваги звіт від 10 травня 2019 року, замовник якого є ОСОБА_2 , та згідно з яким вартість автомобіля становить 66 072,00 грн. На думку суду вказаний звіт є об`єктивнішим, оскільки ринкова вартість автомобіля у розмірі 66 072,00 грн встановлена з оглядом спірного автомобіля.

Отже, грошова компенсація за належну позивачу ОСОБА_1 частку у спільному майні подружжя складає 33036,00 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 липня 2019 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України), відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України: у разі задоволення позову покладаються на відповідача; у разі відмови в позову - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Розміри витрат сторонами не оскаржено та не спростовано.

При подачі позову до суду позивачем ОСОБА_1 сплачено:1536,80 грн - судового збору; 2000,00 грн - витрат на проведення незалежної оцінки майна; 6000,00 грн - витрати на правничу допомогу; 2310,00 грн - витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги, а всього 11 846,80 грн. Однак, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги звіт про оцінку майна, тому витрати на проведення незалежної оцінки майна у розмірі 2000 грн. слід покласти на позивача. Відтак, розподілу судових витрат понесених позивачем підлягає сума у розмірі 9846,80 грн.

Відповідачем ОСОБА_2 при розгляді вказаної справи сплачено: 8000,00 грн - витрат на правову допомогу; 3073,60 грн - витрати по оплаті судового збору за подачу касаційної скарги, а всього 11073,60 грн.

Оскільки даною постановою позов ОСОБА_1 задоволено частково на 77,7%, частка відмовлених вимог становить 22,3%, тому судові витрати підлягають новому розподілу.

При ухваленні нового рішення про часткове задоволення позову з відповідача ОСОБА_2 підлягав би стягненню на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 7651,00 грн (9846,80 х 77,7%), а з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягали б стягненню судові витрати у розмірі 2469,41 грн (11073,60 х 22,3%)

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом проведення взаємозаліку в частині понесених сторонами спору судових витрат по справі, підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 - 5181,60грн судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 липня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) 33036,00 (тридцять три тисячі тридцять шість) гривень у рахунок компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу - автомобіля «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб.см.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285куб.см, колір білий.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у загальному розмірі 5181,60 (п`ять тисяч сто вісімдесят одна гривня 60 копійок) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04.02.2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін_______________ О.Ю. Кузнєцова