Номер провадження: 22-ц/813/6519/21
Номер справи місцевого суду: 523/8951/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/8951/20

Номер провадження: 22-ц/813/6519/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сіваченко Д.Р.

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба»,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору 1) Державна служба морського та річкового транспорту України, 2) Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» в особі директора Сударева Віктора Олексійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна служба морського та річкового транспорту України, Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» в особі директора Сударева Віктора Олексійовича, про визнання бездіяльності щодо припинення трудових відносин протиправною, зобов`язання розірвати трудовий договір відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, зобов`язання видати наказ про звільнення відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України, зобов`язання внести запис до трудової книжки, виплатити заробітну плату, стягнення відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І. В. 22 грудня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з вищезазначеним уточненим у вересні місяці позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» щодо припинення трудових відносин з ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» розірвати трудовий договір з ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з дати винесення рішення у справі; 3) зобов`язати казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби КП «МПРС»; 4) зобов`язати Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» внести запис до трудової книжки про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби КП «МПРС» та видати трудову книжку ОСОБА_1 ; 5) зобов`язати Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , а саме - виплатити заробітну плату за фактично відпрацьований час у місяці звільнення, вихідну допомогу, грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки; 6) стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» моральну шкоду у розмірі - 100 000,00 грн.. Покласти судові витрати на Відповідача.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що позивач 18.02.2020 року, відповідно до наказу казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» №116-н від 17.02.2020 р., був ознайомлений із вказаним наказом та отримав попередження про вивільнення його з посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог чинного законодавства.

Відповідно до приписів ст. 49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, звільнення позивача мало відбутись, з урахуванням святкових і неробочих днів, - 21.04.2020 року.

15.04.2020 року позивач був ознайомлений із повідомленням, згідно з яким його заплановане звільнення переноситься на - 15.05.2020 року, у зв`язку із необхідністю уточнення та додаткового опрацювання матеріалів та справ юридичної служби. Разом із повідомленням позивачу було надано список вакантних посад.

Позивач зазначає, що у період з 22.04.2020 р. по 15.05.2020 р. був змушений приїжджати на роботу кожний робочий день. Перебував один у кабінеті, не отримував завдань, що на думку позивача негативно вплинуло на його емоційний стан здоров`я, він відчував себе пригніченим, впав в депресію.

Внаслідок зазначеного позивач звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів, з приводу порушених вище питань, до державних органів, а саме - Прем`єр-міністра України, Міністра інфраструктури України, Голови комітету з питань транспорту та інфраструктури Верховної Ради України, Урядового уповноваженого з прав осіб з інвалідністю, Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, Головного управління Держпраці в Одеській області, в.о. Голови державної служби морського та річкового транспорту України.

Також позивач звернувся до Голови Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, членом якої є, щодо захисту своїх прав та врегулювання з роботодавцем питання його звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначає, що після вказаних звернень був переведений з кабінету на 2-му поверсі до кабінету на 3-му поверсі адміністративної будівлі відповідача. Пандус для входу на 3-й поверх є небезпечним для нього та не відповідає державним будівельним нормам та умовам охорони праці.

15.05.2020 року позивач не був звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України та продовжив трудові відносини з відповідачем (Т. 1, а. с. 1 8, 279 - 281).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» у відзиві на позовну заяву вказує на те, що позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач зазначає, що у період з 18.02.2020 р. по 15.05.2020 р. адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби проводились бесіди із позивачем щодо його подальшої роботи на підприємстві.

Профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби 16.04.2020 року запропоновано адміністрації підприємства докласти усіх зусиль щодо подальшої праці ОСОБА_1 на підприємстві та рекомендовано ОСОБА_1 ще раз оцінити ризики залишення без роботи та розглянути пропозиції для подальшої праці на підприємстві.

Враховуючи рекомендації профспілкового комітету Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, підприємством не звільнено позивача із займаної посади 15.05.2020 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та він продовжив трудові відносини з відповідачем.

Позивачем взагалі у позовній заяві не зазначено чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому страждань діями або бездіяльністю відповідача.

Позивач постійно перебуває у супроводі інших осіб, з метою його безпечного пересування адміністративною будівлею підприємства, та ніколи сам не здійснює підйом та спуск пандусами, а лише за допомоги працівників підприємства та бізнес-центру. Переміщення його робочого місця на 3-й поверх будівлі здійснено з метою належної соціалізації у колективі підприємства та уникнення перебування позивача одним в кабінеті у зв`язку із відповідними зверненнями позивача.

Відповідач заперечує щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті, а саме - витрат на професійну правничу допомогу позивачу у розмірі - 20 000 грн. (Т.1, а. с. 161 - 166).

2.3 Позиція третьої особи в суді першої інстанції

ОСОБА_2 відповідно до заяви заперечує проти задоволення позовних вимог. Підтримує правову позицію відповідача та просить суд розглянути справу без його участі (Т. 2, а. с. 1 - 2).

2.4 Позиція позивача щодо доводів відзиву відповідача на позов

У відповіді на відзив адвокат Кириленко А.В., діючий від імені ОСОБА_1 , наполягає на тому, що трудові відносини ОСОБА_1 підлягають припиненню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (Т.1, а. с. 192 - 202).

2.5 Позиція відповідача щодо доводів позивача у відповіді на відзив

Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» у відзиві, у запереченнях на відповідь на відзив наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки правові підстави для звільнення позивача відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України відсутні (Т.1, а. с. 259 - 263).

2.6 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 під час терміну дії попередження про звільнення та після закінчення терміну попередження пропонувались вакантні посади на підприємстві, зокрема і ті, що відповідають освіті та кваліфікації позивача. Відтак відповідач, як роботодавець, доклав усіх зусиль щодо збереження за відповідачем його робочого місця. Профспілковий комітет не надав згоду на звільнення позивача з роботи (Т. 2, а. с. 32 - 37).

2.7 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

2.8 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) 15.05.2020 року начальником відділу управління персоналом усно було повідомлено про вакантну посаду юрисконсульта у відділу управління персоналом. Однак, письмово ОСОБА_1 цю посаду не запропонували; 2) помилковим є висновки суду про те, що відповідач доклав усіх зусиль по збереженню робочого місця позивача, а тому належно виконав свої обов`язки щодо проведення процедури скорочення; 3) на засіданні Профспілки від 16.04.2020 року питання щодо надання згоди на звільнення розглянуто за відсутності ОСОБА_1 ; 4) суд не прийняв до уваги, що у протоколі № 5 від 25.05.2020 року засідання профспілки підприємства за заявою ОСОБА_1 зафіксований факт того, що запропоновані посади не відповідають кваліфікації позивача; 5) суд першої інстанції не надав належної оцінки щодо дотримання відповідачем норм встановлених ДБН 2.2-40:2018; 6) суд першої інстанції не врахував доводи щодо завдання моральної шкоди; 7) ОСОБА_1 позбавлений можливості реалізувати своє право на вільний вибір місця роботи (Т. 2, а. с. 83 - 91).

2.9 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» зазначає, що процедура розгляду профспілкою подання передбачена ст. 43 КЗпП України і не належить до компетенції підприємства. Звертає увагу на те, що строк попередження позивача сплинув 15.05.2020 року, але при цьому позивач продовжує працювати на підприємстві. У зв`язку з чим правові підстави для звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України відсутні (Т. 2, а. с. 181 - 187).

2.10 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2020 року (а. с. 168).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2020 року у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 169).

06.04.2021 року від Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 181 - 187).

У судовому засіданні, ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кириленко А.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник КП «МПРС» - Мухамеджанов О.С. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна служба морського та річкового транспорту України та Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» в особі директора Сударева Віктора Олексійовича у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 з серпня 2017 року перебуває у трудових відносинах із казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» (КП «МПРС») на посаді юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби. Позивач є інвалідом 1 групи (акт Суворовської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України серія 2-18 ОД №094740).

18.02.2020 р. позивач був повідомлений про те, що його посада виводиться із штатного розпису КП «МПРС» на підставі наказу КП «МПРС» №116-н від 17.02.2020 р..

14.04.2020 р. строк попередження позивача про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України був продовжений до 15.05.2020 р. та позивачу було надано список вакантних посад.

Профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, членом якої є позивач, було розглянуто подання відповідача на звільнення позивача та не надано згоду на звільнення позивача.

16.04.2020 року Профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби запропоновано адміністрації підприємства докласти усіх зусиль щодо подальшої праці ОСОБА_1 на підприємстві (протокол 3-тп від 16.04.2020 р.). Рекомендовано ОСОБА_1 ще раз оцінити ризики залишення без роботи та розглянути пропозиції для подальшої праці на підприємстві (протокол 5-тп від 25.05.2020 р.).

Термін попередження позивача про звільнення закінчився 15.05.2020 р..

15.05.2020 р. відповідачем не було видано наказ на звільнення позивача.

Наступного робочого дня, слідуючим за 15.05.2020 р., позивач вийшов на роботу та продовжив трудові відносини з відповідачем. На день винесення рішення судом першої інстанції також перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

Головним управлінням Держпраці в Одеській області проводилось інспекційне відвідування Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» за зверненням позивача та порушень трудового законодавства відповідачем щодо не звільнення позивача відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України не встановлено (акт інспекційного відвідування №ОД469/1600/АВ від 26.06.2020 р.).

4.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з приписами пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Порядок вивільнення працівників передбачений статтею 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (Пленум Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

При цьому, звільнення з підстав, передбачених ч.1 п.1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги про те, що трудові відносини з КП «МПРС» підлягають припиненню шляхом звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, колегія суддів відхиляє.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу ( профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Порядок вивільнення працівників передбачений статтею 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

КЗпП України не містить зобов`язання роботодавця звільнити працівника у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці, а навпаки роботодавець має докласти всіх зусиль щодо працевлаштування такого працівника.

ОСОБА_1 був попереджений 18.02.2020 року про те, що його посада виводиться із штатного розпису КП «МПРС» на підставі наказу КП «МПРС» №116-н від 17.02.2020 року.

При цьому, із штатного розпису виводилась уся юридична служба як структурний підрозділ, а не тільки посада позивача.

На підставі рапорту заступника директора з інженерної інфраструктури КП «МПРС» від 14.04.2020 року №31/76-20, строк попередження позивача був продовжений до 15.05.2020 року, а інших працівників юридичної служби звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, членом якої є позивач, 16.04.2020 року запропоновано адміністрації підприємства докласти всіх зусиль щодо подальшої праці ОСОБА_1 на підприємстві (протокол 3-тп від 16.04.2020 року), рекомендовано ОСОБА_1 ще раз оцінити ризики залишення без роботи та розглянути пропозиції для подальшої праці на підприємстві (протокол 5-тп від 25.05.2020 року).

Строк попередження позивача про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України сплинув 15.05.2020 року. Позивач продовжує працювати на підприємстві, у зв`язку із чим правові підстави для звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відсутні.

Таким чином, судом першої інстанції належним чином та у повному обсязі з`ясовано обставини справи та правильно застосовано норми КЗпП України щодо спірних правовідносин та не встановлено підстав для звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Щодо доводів апелянта про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) , під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 5 Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження стягнення з відповідача на корить позивача моральної шкоди. Вказуючи у прохальній частині позову розмір моральної шкоди у сумі - 100 000 грн., позивач не зазначає з чого він при цьому виходить і чим така сума обґрунтовується.

Крім того, позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання протиправною бездіяльність Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» щодо припинення трудових відносин з ОСОБА_1 , у задоволенні яких правомірно відмови суд першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені скаржником у позові, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди ОСОБА_1 з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 12 травня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів О. В. Князюк

С. О. Погорєлова