Справа № 130/2201/20
Провадження № 22-ц/801/824/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сенько Л. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 рокуСправа № 130/2201/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, слідчого слідчого відділу Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Майченка Анатолія Миколайовича, заступника слідчого відділу Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Рощепи Анатолія Андрійовича, начальника слідчого відділу Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Олексюка Володимира Володимировича, прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області Омельчук Аліни Володимирівни, Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Сенько Л. Ю. від 18 лютого 2021 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду цим позовом, за яким просив стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на його користь 200000 грн 00 к. у відшкодовування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у кримінальних провадженнях (№ 0000020 від 12 серпня 2016 року, № 0000022, № 0000023 від 10 травня 2018 року) працівники слідчого відділу Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницької обласної прокуратури (далі по тексту відповідачі) проявляють бездіяльність та не виконують вимоги щодо своїх посадових обов`язків до 31 січня 2020 року. В обґрунтування розрахунку моральної шкоди зазначив свій вік, порушення його права на швидкий, неупереджений розгляд справ.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2021 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена бездіяльність відповідачів визнана неправомірною ОСОБА_1 не надано та не доведено факт протиправних дій або бездіяльності відповідачів, конкретних негативних наслідків та причинного зв`язку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд фактично ухилився від перевірки зазначених у позовній заяві обставин, а також нових обставин, що свідчать, на його думку, про позапроцесуальні стосунки відповідачів з судом.

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 12 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_1 внесені відомості про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 165 Кримінального кодексу України (далі КК України) (кримінальне провадження № 0000020).

10 травня 2018 року за його ж заявами внесені відомості про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 382 КК України (кримінальне провадження № 0000022) та кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 384 КК України (кримінальне провадження № 0000023).

На даний час ці кримінальні провадження знаходяться на стадії розслідування, підозру нікому не оголошено, справи до суду не скеровані.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За нормами статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що посадовими особами вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у вказаних ним кримінальних провадженнях.

Окрім цього, матеріали справи не містять як висновків компетентних органів прокуратури вищого рівня відповідно до вимог статті 308 КПК України так і судових рішень щодо недотримання слідчим, прокурором розумних строків, і якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у зазначених ОСОБА_1 кримінальних провадженнях та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, зокрема, у тому контексті, який на думку ОСОБА_1 свідчить про завдання йому моральної шкоди, тобто стосуються переоцінки доказів.

З урахуванням того, що вказані доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції була надана належна оцінка, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко