Справа № 629/2105/20
Номер провадження 2/629/54/21
25.05.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявської Олесі Олександрівни про визнання недійсними договорів міни земельних ділянок сільськогосподарського призначення, -
03 липня 2020 року представник відповідача-адвокат Мельник К.О. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, вважаючи позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування відзиву зазначила, чинне на момент укладення спірних правочинів законодавство передбачало можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Позивач та відповідач обмінялися сформованими земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та які зареєстровані, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками, визначених у натурі земельних ділянок, але які ще незареєстровані відповідно до закону за власниками, тобто таких, які не можуть виступати об`єктом цивільних прав. Земельні ділянки, обмін яких було здійснено, не знаходяться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, правовідносини, які виникли між сторонами внаслідок укладання договорів міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладання договорів міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України. Крім того, вважає, що позивачем не доведено, що під час підписання договорів міни мали місце тяжкі для останнього обставини та правочини вчинені саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Позивачем не надано доказів про те, що на час укладання договорів міни були тяжкі тривалі хвороби членів його сім`ї, задля чого останній був вимушений укласти договори міни через тяжкі обставини та тяжке матеріальне становище і на вкрай невигідних для нього умовах. А невигідність умов не може бути окремою підставою для визнання договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
08 липня 2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому підтримав раніше заявлені позовні вимоги. Вказав, що оспорювані договори міни (обміну) земельними ділянками не відповідають в цілому вимогам ст.ст.203, 209, 233, 235, 328, 373, 715 Цивільного кодексу України. Правочини було вчинено ним під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, чим відповідач скористався. Тяжкими обставинами були тяжка тривала хвороба членів його сім`ї. Тяжке матеріальне становище, яке виникло в 2011 році, продовжувало тривати в 2016 - 2017 роках у зв`язку з тривалим коштовним лікуванням членів його родини. Вказав, що уклав договори міни (обміну) земельними ділянками добровільно, але вимушений був це зробити саме через тяжкі обставини та тяжке матеріальне становище і на вкрай невигідних умовах, а тому його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Вважає, що обмін земельними ділянками відбувся з порушенням чинного законодавства та не відповідає вимогам діючого законодавства.
14 липня 2020 року представник відповідача-адвокат Мельник К.О. надала до суду заперечення, в яких додатково вказала, що відсутність примірника договору у однієї із сторін не є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, вважає, що доводи позивача щодо відсутності в нього примірників договорів міни не заслуговують на увагу, оскільки жодних належних доказів на підтвердження, що після підписання договорів міни останній не отримав своїх примірників договорів, до позовної заяви не надано.
Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у поданому нею відзиві на позовну заяву. Зазначила, що медична документація та документи щодо кредитних зобов?язань позивача, які долучені стороною позивача до матеріалів справи, охоплюють період з 2010 року по 2016 рік. Позивачем не надано доказів на підтвердження витрат, які були понесені сім?єю позивача у зв?язку з лікуванням доньки. Посилання представника позивача на отримання позивачем грошових коштів у борг від фізичних осіб не підтверджуються будь-якими доказами (розписками, договорами тощо). Стороною позивача не доведено належними доказами, що станом на дату укладення договорів міни 20.06.2017 року позивач поніс значні матеріальні витрати, що змусли його в подальшому укласти спірні договори. Вказала, що пунктом 4 спірних договорів міни визначено, обмін земельними ділянками визначений Сторонами, за відсутністю примусу будь-кого із Сторін, так і з боку третіх осіб, або будь-яких тяжких обставин. Крім того, пунктом 8 спірних договорів Сторони, зокрема, підтвердили, що укладення договорів відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Позивач на час укладення спірних правочинів був дієздатним та розумів правову природу договорів та наслідки їх укладення.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , надала показання про те, що родину ОСОБА_4 знає з 1999 року, оскільки на той час, працювала на посаді начальника відділу кадрів в ДП «Укрспецвагон», там же працювала дружина позивача ОСОБА_1 . У 2010 році у родині ОСОБА_4 захворіла донька і ОСОБА_1 разом з останньою потрапила до лікарні, спочатку лікувалися в м.Харкові, згодом в м.Києві. Працівниками ДП «Укрспецвагон» були зібрані кошти, які в подальшому передала особисто ОСОБА_4 . Таким чином намагалися хоч якось допомогти родині фінансово. З часом стан здоров`я доньки позивача погіршувався і в 2014 році була зроблена операція з пересадки нирки, донором якої була ОСОБА_1 . Вказала, що родині ОСОБА_4 коштів на лікування не вистачало, тому на підприємстві декілька разів особисто вона збирала кошти на допомогу. Всі зібрані кошти передавалися особисто ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 перебувала з донькою в лікарні. У м.Києві на той час діяв філіал ДП «Укрспецвагон», до якого сім`я ОСОБА_4 звернулася за допомогою щодо отримання ліків, які у м.Харкові були відсутні. В результаті чого родині позивача була надана фінансова допомога, придбані необхідні ліки, які в подальшому були передані до лікарні. Через деякий час стан здоров`я дитини погіршився, і була проведена повторна операція. Вказала, що сама особисто декілька разів надавала фінансову допомогу родині ОСОБА_4 . В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до неї з проханням надати грошові кошти, оскільки коштів родина позивача не мала, а оформити кредит у банку не мали можливості у зв`язку з наявністю інших непогашених кредитних зобов`язань. Кошти були необхідні для реабілітації доньки. Пояснила, що на той час також не мала грошових коштів, але запропонувала ОСОБА_1 оформити кредит на своє ім`я, який в подальшому буде виплачувати остання. У 2017 році оформила кредит, допомігши таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Останні поступово повертали грошові кошти, які вона в подальшому сплачувала в рахунок погашення кредиту. Будь-які розписки від родини ОСОБА_4 не брала, оскільки знала сім`ю давно і особисто була свідком їх тяжкого фінансового становища.
Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст.6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Згідно абз.3 п.4 спірних договорів міна (обміну) земельних ділянок, за домовленістю Сторін, проведена без доплат. Такий обмін земельними ділянками визначений Сторонами, за відсутністю примусу будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, або будь-яких тяжких обставин. Своїм підписом під вказаними договорами Сторони підтвердили відсутність претензії буд-якого фінансового характеру одна до одної.
Відповідно до абз.1 п.7 спірних договорів міни (обміну) земельних ділянок сторони засвідчили, що вказані договори не укладено під впливом та іншими обставинами.
20 січня 2020 року, 26 січня 2020 року, 29 лютого 2020 року ОСОБА_4 направлено на адресу відповідача пропозиції про розірвання договорів міни земельних ділянок з проханням надати його примірники договорів.
У відповідь на вказані пропозиції ОСОБА_5 направлено роз`яснення, що за укладеними договорами міни земельних ділянок ОСОБА_4 зробив відчуження нерухомого майна з новим власником. Договори укладені добровільно і нотаріально завірені без будь-яких порушень.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (стаття 78 ЗК України).
Відповідно до статей 177, 181 ЦК України, статті 79 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав.
Земельне законодавство ґрунтується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).
Тобто власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Згідно зі ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст.716 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1 - 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як на підставу визнання оспорюваних договорів недійсним, позивач вказує, зокрема, на невідповідність умов договору положенням п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
Пункт 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, встановлював, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.
Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом.
Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Отже, оборотоздатність земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) є обмеженою.
Проте заборона відчуження, встановлена вказаним пунктом, передбачала винятки, зокрема, можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін (стаття 715 ЦК України).
Міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно-правовою угодою, яка, однак, може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (Закон № 899-IV).
У статті 5 цього Закону вказано, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.
Частиною першою статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву.
Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах своїх повноважень сприяють обміну земельними ділянками (частина друга вказаної статті).
Аналіз змісту статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» свідчить, що вона не забороняє можливість обміну земельними ділянками, які використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті.
Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбачених статтею 5 цього Закону повноважень оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку, не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).
За таких обставин укладення договору міни земельних ділянок після оформлення правовстановлюючих документів на них не суперечить пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору.
Відповідні висновки щодо застосування Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» у взаємному зв`язку з положеннями розділу Х «Перехідні положення» ЗК України викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (провадження № 14-66цс19).
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, з яких виходив апеляційний суд, щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише за схемою «пай» на «пай».
Так, підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, гарантував можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.
Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» також не обмежувала випадки, за яких може бути проведений обмін, а лише визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їх власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що визначений у пункті 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, виняток щодо відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення передбачав можливість обміну саме земельної ділянки на іншу земельну ділянку, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору міни, ОСОБА_4 посилався, зокрема, на те, що оспорюваний договір укладено з порушенням пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, яким встановлено заборону відчуження в будь-який спосіб земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Судом встановлений той факт, що обмін між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відбувся сформованими земельними ділянками із наявними кадастровими номерами, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто, дані правовідносини за своєю суттю не підпадають під правове регулювання Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками та визначених у натурі земельних ділянок, але які ще не зареєстровані за власниками, тобто таких, які не можуть виступати об`єктом цивільних прав.
На противагу цьому, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обміняли земельні ділянки, які зареєстровані відповідно до законодавства і виступають об`єктом цивільних прав.
З огляду на вищевказане, процедура міни вищезазначених земельних ділянок - є законним правом власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою.
З копії заяви ОСОБА_4 від 15.07.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В., зареєстрованого в реєстрі за №927, та копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 15.07.2020 року за №42284061 вбачається, що позивач скасував видану ним довіреність від 20.06.2017 року, про що повідомлено ОСОБА_13 та всі компетентні органи.
Крім того, згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказані земельні ділянки за договорами оренди землі між орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем ПОСП «Агросвіт» були передані в оренду ПОСП «Агросвіт» строком до 31.12.2066 року.
Зміст спірних правочинів, укладених між сторонами щодо міни земельними ділянками, не суперечить актам чинного законодавства, не є фіктивним чи удаваним правочином у розумінні статей 234-235 Цивільного кодексу України, оскільки його умови у повному обсязі виконані сторонами договору з дотриманням чинного законодавства.
Земельні ділянки, обмін яких було здійснено, не знаходяться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У своєму рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).
Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156).
Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами внаслідок укладення договорів міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України.

Таким чином, міна земельних ділянок, вчинена позивачем і відповідачем на підставі оспорюваних договорів, є законним правом сторін як власників земельних ділянок, яке було реалізоване відповідно до їх вільного волевиявлення.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 390/1153/17 (провадження № 61-14979св18), у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 227/1505/18 (провадження № 61-46973св18), у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 390/1671/18 (провадження № 61-3564св20).

Крім того, позов про визнання договорів міни недійсними позивач пред`явив з підстав його вчинення при наявності тяжких життєвих обставин, які спонукали укласти оспорюваний ним договір на вкрай невигідних умовах, чим відповідач скористався. Зазначив, що тяжкими обставинами були тривала хвороба членів його сім`ї та тяжке матеріальне становище, яке виникло у 2011 році і продовжувало тривати в 2016 році та 2017 році у зв`язку з тривалим коштовним лікуванням членів його родини. Вказав, що працюючи весь час водієм Лозівської міської лікарні, його заробітна плата була мінімальною. Крім цього, ним сплачувалися борги за кредитними договорами з ПАТ «Креді Агріколь Банк» та АТ КБ «ПриватБанк». В зв`язку з чим вважає, що спірні договори міни були укладені ним добровільно, але він змушений був це зробити саме через тяжкі обставини та тяжке матеріальне становище на вкрай невигідних умовах, а тому його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Разом з тим, під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_1 зазначила, що для уникнення будь-яких боргових зобов`язань перед відповідачем та нарахування процентів за зобов`язаннями, які виникли між сторонами, позивач підписав спірні договори міни. Позивачем підтверджується факт добровільного підписання договорів міни і добровільної передачі належних йому земельних ділянок, будь-хто з сторонніх осіб не змушував позивача до підписання спірних договорів.

Згідно частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких).

Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору міни.

Отже, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання договорів міни недійсними з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

До матеріалів справи позивачем на підтвердження факту укладення спірних договорів міни під впливом тяжкої обставини долучено посвідчення серії НОМЕР_1 , видане на ім`я дружини позивача ОСОБА_1 , щодо призначення державної соціальної допомоги 709 грн. дитині-інваліду ОСОБА_14 , 1996 року народження, на термін від 09.08.2010 року по 16.05.2014 року; довідка про доходи позивача, які за 2016 рік складали 30178,43 грн., за 2017 рік 42541,94 грн.; комплексний договір №1/1371732 від 09.04.2013 року, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ПАТ «Креді Агріколь Банк» кредит у сумі 10300,00 грн. строком на 24 місяці з 09.04.2013 року по 08.04.2015 року; квитанції від 05 березня 2015 року, 04 лютого 2015 року, 06 січня 2015 року, 05 грудня 2014 року на суму 680,00 грн. кожна, призначення платежу: зарахування коштів за кредитним договором №1/1371732 від 09.04.2013 року; квитанція №377023 від 03 квітня 2015 року на суму 670,70 грн. призначення платежу - дострокове погашення договору №1/1371732 від 09.04.2013 року; комплексний договір №4/1371732 від 13.10.2017 року, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ПАТ «Креді Агріколь Банк» кредит у сумі 16736,00 грн. строком на 60 місяців з 13.10.2017 року по 12.10.2022 року; виписка по банківському рахунку за 2017 рік; медична документація щодо історії хвороби доньки позивача - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої вбачається, що дитина хворіє з 2003 року, в Обласній дитячій клінічній лікарні спостерігається з травня 2010 року, дитина отримує програмний гемодіаліз і об`ємну супроводжуючу терапію з травня 2010 року, потребує тривалого проведення терапії; виписки із медичних карток амбулаторних (стаціонарних) хворих ОСОБА_1 від 03.06.2014 року за №5492 та ОСОБА_14 від 26.06.2014 року за №5493; виписки з історії хвороби №1974, 10648 щодо перебування доньки позивача ОСОБА_14 на стаціонарному лікуванні у відділенні трансплантації нирки з 04.03.2016 року по 05.04.2016 року, з 23.12.2016 року по 30.12.2016 року.

Суд не ігнорує ті аргументи, які наводились позивачем та його представником щодо тяжкого стану здоров`я своїх дружини та доньки, 1996 року народження, та постійного лікування і медичного спостереження останньої з 2010 року, проте враховує, що в обґрунтування тяжких обставин позивачем надано медичну документацію, яка належним чином не підтверджує коштовність лікування членів його сім`ї та тривалість реабілітації саме на час вчинення спірних правочинів.

Суд з повагою та розумінням відноситься до ситуації, яка сталася в сім`ї позивача, однак, всупереч вказаним вище положенням ЦК України, ОСОБА_4 не доведено, зокрема, які саме вкрай невигідні умови були закладені в укладені сторонами договори міни і яким чином відповідач скористався тяжкими для позивача обставинами за умови підписання ОСОБА_4 договорів, де прямо зазначено про їх відсутність (пункт 4 договорів міни).

Та обставина, що позивач, який стверджує, що перебував під впливом тяжких обставин, не передав належні йому земельні ділянки в оренду з метою отримання прибутку (орендної плати), а передав це майно у власність інших осіб безоплатно, спростовує його доводи про тяжкі обставини, під впливом яких він вчиняв оспорювані правочини.

Не надано позивачем доказів на підтвердження того, що останній був вимушений підписати вказані договори міни саме на лікування тяжко хворої доньки, що спростовується і поясненнями представника позивача ОСОБА_1 , яка під час судового розгляду зазначила, що позивач підписав спірні договори міни для уникнення будь-яких боргових зобов`язань перед відповідачем та нарахування процентів за зобов`язаннями, які виникли між сторонами.

Покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не підтверджують факт недійсності правочинів з підстав, передбачених ст.233 ЦК України. Так, будучи допитаною в суді, свідок ОСОБА_6 підтвердила, що витрати, пов`язані із проведенням лікування доньки позивача, частково були здійсненні за рахунок самого підприємства і працівників підприємства, де працювала дружина позивача. Свідок ОСОБА_7 пояснив, що надавав грошові кошти родині позивача у 2014 році не як позику, а як матеріальну допомогу, тому будь-яких боргових вимог до ОСОБА_4 не мав і не має до теперішнього часу. Покази вказаних свідків підтверджують факт надання матеріальної допомоги родині позивача, разом з тим, ніяким чином не підтверджують факт наявності будь-яких боргових зобов`язань у ОСОБА_4 , на які посилається сторона позивача.

Наявність боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 , що в подальшому і спонукали позивача до підписання спірних договорів міни, також не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, сторона позивача не надала відповідних доказів на підтвердження даного факту.

Стороною позивача не доведено нерозривного причинно - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірних правочинів. Доказів на підтвердження усунення або зменшення тяжких обставин у зв`язку з укладеними договорами міни ОСОБА_4 суду не надав.

Крім того, суд звертає увагу на те, що зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що при укладенні договорів сторони володіли повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлювали значення своїх дій, за вільним волевиявленням, котре відповідало внутрішній волі учасників правочину, мали на меті настання відповідних правових наслідків. Крім того, спірні договори підписані сторонами, як свідчення про те, що їх умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору, та укладено за відсутністю примусу будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, або будь-яких тяжких обставин, про що зазначено в самих текстах договорів міни.

Посилання сторони позивача на те, що договори міни не є вільними і не відповідали внутрішній волі ОСОБА_4 , свого підтвердження під час судового розгляду справи не знайшли, та на підтвердження зазначеного до суду не надано жодного належного та допустимого доказу. Доводи позивача, що підписуючи договори міни, він був схвильований та не міг досконало та уважно прочитати тексти договорів та інших документів, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення договору міни не виявив себе як безграмотний та неписьменний, власноруч зазначив своє прізвище та ініціали, поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що тексти договорів йому повністю зрозумілі і його воля була направлена саме на укладення договорів міни.

Судом встановлено, що оспорювані договори міни складені і посвідчені приватним нотаріусом відповідно до вимог діючого законодавства, в межах своєї юрисдикції.

Під час судового розгляду приватний нотаріус Курявської О.О., яка посвідчувала спірний договір, зазначила, що підстав для визнання недійсним вказаного договору міни не має. Волевиявлення сторін за договором було направлено на передачу кожною із сторін другій стороні у власність одного товару в обмін на інший товар та було вільним. Під час укладання оспорюваних договорів міни сторонами були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, воля сторін була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Про наявність будь-яких тяжких обставин при свідченні договору їй сторони не повідомляли. Також пояснила, що заборони на час відчудження земельних ділянок на час посвідчення спірних договорів міни не існувало. Посвідчувала договори міни в межах свого нотаріального округу, за місцем реєстрації сторін договору, що не суперечить діючому законодавству.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає встановленими ті обставини, що на момент укладення договору сторони мали у особистій приватній власності земельні ділянки. Підписаними особисто договорами міни сторони підтвердили, що їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості, договори не приховують іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, які є в них, а також те, що вони не мають характеру фіктивних чи удаваних правочинів. Договори міни прочитано сторонами особисто, окремо, зрозумілі і схвалені. Доказів того, що на час укладення спірних правочинів, у червні 2017 року, позивач мав тяжке матеріальне становище, викликане тривалим та коштовним лікуванням членів його сім`ї, а обмін належними йому земельними ділянками був єдиним способом винятково для усунення/зменшення тяжкої обставини, матеріали справи не містять, як і не містять доказів, що за відсутності вказаної тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Витяги з медичної документації членів сім`ї позивача, а саме доньки та дружини, вказують, що хвороба доньки позивача була виявлена задовго до укладення спірних договорів та мала хронічний характер, хвороба перед укладенням правочинів не була непередбачуваною чи раптовою, а необхідність тривалої післяопераційної реабілітації доньки та дружини позивача без встановлення інших обставин не дає підстави вважати, що він перебував в тяжких для нього обставинах. Безоплатний характер договорів міни взагалі спростовує необхідність усунення/покращення скрутного матеріального становища позивача, викликаного тривалим коштовним лікуванням членів його сім`ї.

Посилання позивача на наявність кредитних зобов`язань перед ПАТ «Креді Агріколь Банк» на підтвердження того, що спірні договори були укладені через тяжкі обставини та тяжке матеріальне становище і на вкрай невигідних умовах, є безпідставними. Заборгованість за кредитним договором №1/1371732 від 09.04.2013 року, за умовами якого позивач отримав від ПАТ «Креді Агріколь Банк» кредит у сумі 10300,00 грн. строком на 24 місяці з 09.04.2013 року по 08.04.2015 року, достроково погашена останнім 03 квітня 2015 року, що підтверджується наданою позивачем квитанцією №377023 від 03 квітня 2015 року, тобто більш ніж за два роки перед укладенням спірних правочинів. З комплексного договору №4/1371732 від 13.10.2017 року вбачається, що позивачем отримано від ПАТ «Креді Агріколь Банк» кредит у сумі 16736,00 грн. строком на 60 місяців з 13.10.2017 року по 12.10.2022 року, майже через 4 місяці після укладення спірних договорів міни. З аналізу вказаних кредитних зобов`язань не вбачається нерозривний причино-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням спірних правочинів.

Виписка по банківському рахунку ОСОБА_4 в АТ КБ «ПриватБанк» за 2017 рік, з якої вбачається, що станом на час укладення спірних правочинів, 21 червня 2017 року, заборгованість позивача перед банком склала 12624,08 грн., не є достатнім доказом для визнання правочинів недійсними. Наявність цивільно-правових договорів, за якими виникли боргові зобов`язання, не може вважатися тяжкою обставиною у розумінні положень частини 1 статті 233 ЦК України, оскільки позика грошових коштів передбачає обов`язок повернення суми позики. ОСОБА_4 як позичальник грошових коштів, достовірно знав, що з позикою коштів у нього виникає обов`язок кошти повернути. Разом з тим, вказане кредитне зобов`язання не є раптовим, усунення якого вимагало термінового укладення спірних правочинів.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що оспорювані правочини вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних умовах, чим друг сторона правочину скористалася. Також позивачем не доведено, що за відсутності тяжких обставин, якими він обґрунтовує свій позов, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність спірних договорів міни, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд виходить з наступного.

За змістом ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Представником відповідача надано заяву про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних з розглядом справи, до якої додано копію договору про надання правничої допомоги від 01.06.2020 року з додатком №1 до нього, орієнтовний розрахунок суми гонорару за надання правничої допомоги від 30.11.2020 року на суму 4800,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

На підтвердження повноважень адвоката на надання правової допомоги відповідачу ОСОБА_5 , адвокатом Мельник К.О. надано ордер серії ВІ №101422 від 17.06.2020 року.

Однак, матеріали справи містять розбіжності, оскільки з вказаного ордеру серії ВІ №101422 від 17.06.2020 року вбачається, що адвокат Мельник К.О. надає правову допомогу ОСОБА_5 на підставі договору про надання правової допомоги від 17.06.2020 року. В той час, заявляючи вимогу про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, представник відповідача надала договір про надання правничої допомоги від 01.06.2020 року.

З урахуванням вказаних розбіжностей в даті договору про надання правничої допомоги, матеріали справи не містять відповідного договору про надання правової допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки стороною відповідача не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для сплати правничої допомоги у розмір 4800,00 грн., суд не вбачає законних підстав для задоволення вимоги відповідача про відшкодування таких витрат.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 203, 233, 715, 716 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявської Олесі Олександрівни про визнання недійсними договорів міни земельних ділянок сільськогосподарського призначення відмовити.

В задоволенні заяви представника відповідача-адвоката Мельник Ксенії Олександрівни про стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи також до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Михайлівка, Лозівського району, Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 06 грудня 2001 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Представник позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 06 грудня 2001 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м.Харків, ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , паспорт НОМЕР_7 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 19 квітня 1998 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат Мельник Ксенія Олександрівна, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №3096, місцезнаходження офісу: м.Лозова, Харківська область, пров.Джерельний, буд.8.

Третя особа: приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявська Олеся Олександрівна, місцезнаходження офісу: м.Лозова, Харківська область, вул.Свято-Миколаївська, буд.4/1.

Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2021 року.

Суддя Н.А. Смірнова