КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/9227/18 Головуючий 1 інстанція - Борець Є.О.
Провадження № 22-ц/824/3121/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання квартир об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення частки спадкодавця в цих об`єктах нерухомого майна, визнання за спадкодавцем права власності на частку в квартирах,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання квартир об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення частки спадкодавця в цих об`єктах нерухомого майна, визнання за спадкодавцем права власності на частку в квартирах.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_5 .

Вона є спадкоємицею першої черги за законом.

Зазначає, що вчасно подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У такий спосіб вона прийняла спадщину, що відкрилась після смерті її сина ОСОБА_5 .

Також зазначає, що в період часу з 16 грудня 1988 року до дня смерті ОСОБА_5 перебував в шлюбі з відповідачем.

Під час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Однак право власності на ці об`єкти нерухомого майна було зареєстровано за ОСОБА_1 . Ця обставина перешкоджає видачі позивачу свідоцтв про право на спадщину за законом.

Просила визнати квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та відповідача, визначити, що частка ОСОБА_5 в цих об`єктах нерухомого майна становить 1/2, а також визнати за ним право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 та 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання квартир спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки спадкодавця в цих об`єктах нерухомого майна, а також визнання за спадкодавцем права власності на частку в квартирах - задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Визнано, що частка ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Визнано, що частка ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_3 становить 1/2.

В іншій частині вимог про визнання за спадкодавцем права власності на частку в квартирах ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянт ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що суд першої інстанціїне надав належної оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме тому, що квартири були придбані під час шлюбу, а тому вони є спільною сумісною власністю подружжя, окрім того вказує, що матеріали справи містять розписку від її брата, який подарував їй 500 000 тис. гривень і саме за ці кошти вона придбала квартири, зазначає, що кошти є особистою її власністю, в свою чергу придбані квартири є її приватною власністю.

Тому просила рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартир об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення частки спадкодавця в цих об`єктах нерухомого майна, визнання за спадкодавцем права власності на частку в квартирах в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що 16 грудня 1988 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу відповідачу було присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ». Ці обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №4 від 9 листопада 2018 року (а.с.10), копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 16 грудня 1988 року (а.с.95).

Також встановлено, що 12 липня 2005 року ОСОБА_1 уклала з АТ «КПМК-2» інвестиційний договір №Б-12/07/05 (а.с.32-34), за яким АТ «КПМК-2» зобов`язалось збудувати двокімнат-ну квартиру та передати відповідачу документи, необхідні для державної реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомого майна.

Встановлено, що 5 вересня 2006 року ОСОБА_1 та АТ «КПМК-2» склали акт прийому-передачі №069, за яким АТ «КПМК-2» передав відповідачу квартиру АДРЕСА_2 . Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №144790697 від 9 листопада 2018 року (а.с.11 зворот) вбачається, що 10 травня 2007 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Зі змісту довідки генерального директора ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» №180 від 2 квітня 2013 року (а.с.36) вбачається, що 31 жовтня 2011 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» договір про участь у фонді фінансування будівництва виду А від 31 жовтня 2011 року. Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №144790697 від 9 листопада 2018 року (а.с.11) вбачається, що 23 травня 2013 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 були придбані в період часу, протягом якого ОСОБА_5 перебував в шлюбі з відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18 липня 2018 року (а.с.6, 82).

Встановлено, що 14 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є батьками спадкодавця подали приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. заяви про прийняття спадщини (а.с.80, 81).

Крім того, 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 його дружина та син ОСОБА_4 , також подали вказаному нотаріусу заяви про прийняття спадщини (а.с.91,).

Кожен спадкоємець за законом прийняв спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 . Однак зі змісту листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. №100/02-14/2018 від 10 жовтня 2018 року (а.с.9) вбачається, що видача свідоцтв про право на спадщини за законом відбудеться лише після визначення в судовому порядку частки спадкодавця в спадковому майні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання квартир об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення частки спадкодавця в цих об`єктах нерухомого майна, визнання за спадкодавцем права власності на частку в квартирах, суд першої інстанції виходив з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, окрім того за життя спадкодавець заповіту не склав, тому спадкування здійснюється за законом, де не визначено частки спадкодавця в спадковому майні.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, а саме з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №52687175 від 20 липня 2018 року (а.с.97-98), що за час свого життя ОСОБА_5 не склав заповіт.

Ця обставина свідчить про те, що після його смерті спадкування здійснюється за законом.

Спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є батьками спадкодавця, а також його дружина ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 .

Ці обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №1 від 19 липня 2019 року (а.с.80), копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 16 грудня 1988 року (а.с.85) та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 23 грудня 1989 року (а.с.85 зворот).

Доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 , про те, що вищевказані кошти згідно розписки, яка міститься на (а.с. 29) в розмірі 500000 гривень та кошти в розмірі 250000 гривень були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 , та квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів ставиться критично, так як жодного доказу на підтвердження того що вказані грошові кошти були витрачені саме на придбання цих квартир не надано, натоміть такі доводи зводяться до переоцінки доводів та висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Водночас, колегія суддів погоджується з правильним висновок суду першої інстанції, щодо того, що у задоволені позову в частині визнання за померлим ОСОБА_5 права власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 та 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_2 .- відмовлено у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 помер, його цивільна правоздатність припинилась.

Згідно з ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

А.С. Сержанюк