22-ц/812/988/21Провадження №22-ц/812/988/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №469/34/18 за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д., в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_5 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю.

Позивач зазначав, що він з ОСОБА_4 проживали у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003 року до моменту його розірвання 08 грудня 2009 року. Оскільки після прийняттям судом рішення про розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна дитина, державна реєстрація розірвання шлюбу була вчинена лише 11 квітня 2017 року, а 18 травня 2017 року ОСОБА_4 зареєструвала інший шлюб. За час перебування у шлюбі сторони проживали у гуртожитку, а з 2006 по 2015 роки - у найманому житлі в смт Березанка. З 2015 року вони переїхали до спірного будинку, який винаймали з наміром подальшого викупу. Наприкінці 2016 року власниця будинку - ОСОБА_6 , повідомила про необхідність виплати коштів за будинок з подальшим оформленням договору купівлі-продажу. Оскільки достатніх коштів не було, ОСОБА_3 звернувся до своєї сестри - ОСОБА_5 за позикою. 26 грудня 2016 року остання зняла з рахунку у ПАТ «Марфін Банк» 6 850 доларів США, які передала ОСОБА_3 для придбання спірного будинку. Договір позики був оформлений розпискою від 28 грудня 2016 року. 06 січня 2017 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 162 179 грн. в рахунок вартості житлового будинку, а 03 березня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за ціною 115 128 грн. та земельної ділянки для його обслуговування за ціною 47 051 грн.

Посилаючись на вказане та те, що спірне нерухоме майно набуто ОСОБА_3 в період, коли він не перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі та спільно з нею не проживав, а кошти на придбання будинку позичені сестрою для потреб ОСОБА_3 , останній просив визнати спірний житловий будинок та земельну ділянку його особистою приватною власністю.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що факт зняття грошей з банківського рахунку сестрою позивача та розписка про взяття в борг цих коштів у сестри останнім не є надійними доказами з огляду на ступень родинних відносин між ними, а крім того свідок ОСОБА_7 , батько позивача, допитаний в судовому засіданні показав, що вказані гроші перераховані донці для здійснення ремонту у квартирі та придбання меблів.

Також суд виходив з того, що земельна ділянка та спірний будинок придбаний ОСОБА_3 для проживання родини, тобто укладений в інтересах сім`ї, а також дійшов висновку, що сторони фактично підтримували сімейні стосунки на час придбання спірного будинку.

Суд також зазначав про те, що позивач, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не виконав свій процесуальний обов`язок і не надав достатніх та надійних доказів, які б спростували правову презумпцію спільності майна та довели, що нерухоме майно було придбане ним за особисті кошти та для особистих потреб, а відповідачка ОСОБА_4 свій процесуальний обов`язок доказування виконала, надавши суду докази факту, що спірний будинок придбаний під час проживання однією сім`єю.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не заявляв вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, таким чином дійшовши висновку про придбання спірного будинку під час спільного проживання однією сім`єю, суд вийшов за межі позовних вимог.

Разом з тим, як вказує апелянт суд безпідставно не врахував час, з якого між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини притаманні подружжю, та не врахував надані позивачем тому докази. Також, районний суд неправомірно не прийняв докази отримання коштів у борг від сестри та придбання на них спірного будинку, так як на підтвердження цього надані належні докази, як то розписка про отримання грошей. Оскільки на той час сімейні стосунки з відповідачкою вже не підтримувалися. Позивач вказує, що будинок придбав саме для себе, що підтвердила, як свідок його сестра.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, з матеріалів справи, вбачається і таке встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003 року до набрання законної сили рішення суду про його розірвання 21 грудня 2009 року (т.1, а.с. 108).

Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати однією сім`єю з 2010 року, мають двох дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.107, 109). З 2015 року родина почала проживати у будинку по АДРЕСА_1 .

23 лютого 2015 року ОСОБА_6 видала на ім`я відповідачки довіреність, якою уповноважила останню підготувати документи, розпоряджатися, в тому числі продати, на умовах та за ціною на її розсуд житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 37).

03 березня 2017 року ОСОБА_6 , з одного боку, та ОСОБА_3 , з другого боку, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №90, на підставі якого до ОСОБА_3 перейшло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :21:007:0032 за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 97).

Того ж дня ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Мартинюк П.М., набув у власність житловий будинок, розташований за тією ж адресою (т.2, а.с. 128).

Відповідачка ОСОБА_4 , як дружина під час укладення вказаних правочинів надала свою згоду на купівлю ОСОБА_3 спірного будинку та земельної ділянки (т.2, а.с. 151).

ОСОБА_3 в позовній заяві, як на підставу своїх позовних вимог про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 , таким, що належить на праві особистої приватної власності, позивач вказував на те, що вказаний будинок та земельну ділянку ним придбано поза межами шлюбу з відповідачкою, за його особисті кошти, проте відповідачка не визнає його права власника так як пред`явила позов про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і даного будинку.

Шлюбом згідно положення ч. 1 ст. 21 СК України є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України).

За змістом частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1 статті 65 СК України).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частина 2 статті 65 СК України).

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України, згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини/чоловіка визначені статтею 57 СК України, відповідно до якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України містить правову презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З системного аналізу фактичних обставин встановлених судом, вбачається, що спірний житловий будинок позивачем на своє ім`я придбано поза межами шлюбу, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу було розірвано 11 квітня 2017 року.

За такого встановлена презумпція виникнення права спільної сумісної власності на майно придбане в шлюбі відповідно до положень ст. 60 СК України до спірного будинку не може бути застосована.

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (частина 2 статті 74 СК України).

Отже проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, а саме права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Як зазначалось, позивач стверджує, що спірний будинок ним придбаний не тільки поза межами шлюбу, але і поза межами спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах.

На час ухвалення районним судом оскаржуваного рішення, факт проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах, у встановленому процесуальними нормами (ст.315 ЦПК) судом не встановлювалося. Такі вимоги в даній справі сторонами не заявлені, а вимоги про таке заявлені раніше ОСОБА_4 залишені судом без розгляду, ухвала набрала законної сили (т.3 а.с.125 ).

Таким чином за відсутності встановлення факту сумісного проживання сторін, як подружжя у відповідний період, та за відсутності таких позовних вимог, суд не мав правових підстав для надання оцінки відповідних доказів наданих сторонами, а відповідно і наведення висновку в оскаржуваному рішенні щодо доведеності придбання спірного будинку та земельної ділянки в період їх фактичних шлюбних відносин. Такий висновок суду є передчасним.

З наведеного слідує, що факт придбання спірного будинку поза межами шлюбу є доведеним та не оспорюється сторонами.

На час ухвалення оскаржуваного рішення факту перебування сторін у фактично шлюбних відносинах, в установленому законом порядку, не було встановлено.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто доведення походження грошових коштів має значення в разі придбання спірного майна під час шлюбу чи під час фактичних шлюбних відносин, оскільки на ці відносини поширюються правила Глави 8 СК України, відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 СК України.

Таким чином висновки районного суду щодо недоведеності придбання спірного житлового будинку позивачем за власні кошти також є передчасним.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України предметом доказування є не тільки наявність права власності у позивача, а і факту оспорення цього права або його невизнання іншою особою.

З матеріалів даної справи вбачається, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і спірного будинку, заявлені відповідачкою ОСОБА_4 , ухвалою суду залишені без розгляду інших позовних вимог не пред`являлося, таким чином на час ухвалення даного рішення право власності позивача на спірний будинок не можна вважати таким що оспорюється. Заперечення в даній справі відповідачки ОСОБА_4 проти задоволення позову та наведення нею доказів того, що спірний будинок є спільною власністю подружжя, є лише реалізацією нею належних їй процесуальних прав та само по собі не може вважатися, як невизнання нею права власності позивача на спірний будинок в розумінні положень ст. 392 ЦК України. Оскільки невизнання прав позивача як власника спірного будинку, має бути дієвим, тобто таким, що перешкоджає йому здійснювати свої права власника в розумінні ст. 319 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене в даній постанові, відсутні підстави вважати на час розгляду даної справи, доведеним порушення права особистої власності позивача ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , а тому, в зв`язку з недоведенням наявності порушеного права, заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги, не підлягають задоволенню.

В той же час, районний суд не вірно встановив характер спірних правовідносин, предмет доказування в даному спорі, не визначився з наявністю порушеного права та безпідставно навів висновки щодо недоведеності придбання спірного будинку позивачем за кошти позичені у своєї сестри ОСОБА_5 на підставі договору займу оформленого розпискою та перебування сторін у фактично шлюбних відносинах на час придбання спірного будинку.

Відповідно до положень п. 19 викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції, у випадку, якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

За такого, оскаржуване рішення районного суду підлягає зміні в частині його правового обґрунтування в редакції даної постанови.

В подальшому сторони не позбавлені права звернення до суду на захист своїх майнових прав в разі їх порушення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування, виклавши його в редакції даної постанови.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова