Провадження № 22-ц/812/982/21 Головуючий суду першої інстанції Уманська О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року м. Миколаїв Справа 481/1494/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Пасечнюком І.П.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Уманської О.В., в залі судового засідання в м. Новий Буг, о 15 год 11 хв, повний текст якого виготовлено 26 березня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Новобузького нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Лариси Михайлівни про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги якого збільшив в подальшому, до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Новобузького нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 грудня 2020 року до участі у справі у якості співвідповідача, залучено ОСОБА_3 .

Доводи позову обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новоюр`ївка Новобузького району Миколаївської області помер його батько ОСОБА_5 . Після смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку, земельних ділянок площею 7, 92 га та 9,06 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельної ділянки площею 1,52 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані в межах території Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. За усною та обопільною домовленістю між ним та його братом - відповідачем ОСОБА_4 було погоджено питання щодо спадкування вищезазначеного майна спадкодавця.

Останньому було достеменно відомо, що з 2015 року він є інвалідом 3 групи. Проте, у 2020 році йому стало відомо, що не дивлячись на попередні домовленості і його інвалідність, відповідач ОСОБА_4 оформив на себе усе майно спадкодавця.

У жовтні 2020 року він звернувся з письмовою заявою з приводу оформлення своїх спадкових прав до приватного нотаріуса Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М., проте йому було відмолено.

Таким чином, про порушення своїх прав позивач дізнався випадково лише у жовтні 2020 року, оскільки ОСОБА_4 у будь-який спосіб не інформував його ні про свій намір щодо спадкування майна, ні про сам факт отримання ним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Більш того, він мав чіткий намір отримати свою частку у спадковому майні та не відмовлявся від неї.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визначити йому додатковий строк у три місяці після набрання рішенням законної сили для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті його батька ОСОБА_5 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане на ім`я ОСОБА_4 .

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 березня 2021 в задоволенні позову відмовлено.

В рішенні суду першої інстанції дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, а посилання позивача на те, що у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини він не подав через усні домовленості із братом щодо спадкування майна, є непереконливими та суперечать змісту норм ЦК України, які регулюють дані правовідносини. Наявність інвалідності на момент відкриття спадщини не є тією поважною причиною, яка б перешкоджала поданню відповідної заяви з метою прийняття спадщини.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, то у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я ОСОБА_4 , також відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що спадкодавець склав заповіт на три земельні ділянки на ОСОБА_4 , але в живих залишилась ще їх мати, яка перебувала в похилому віці і мала право на обов`язкову долю, яка також не зверталась до нотаріуса про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_5 .

Отже від Ѕ частки майна від померлого батька та від обов`язкової частки матері, він також мав право на спадкування земельних ділянок незалежно віцд спірного заповіту.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що мати зробила заповіт на свою Ѕ частку житлового будинку. В мотивуванні рішення суду відсутня також правова оцінка про наявність права на Ѕ частку ОСОБА_6 від житлового будинку, який був сумісною власністю батьків.

В оскарженому рішенні суд також вказує про допущені нотаріусом порушення порядку виконання вимог статті 5 Закону України «Про нотаріат», згідно яких нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії, але останній здійснив відписку, а не виніс постанову, яку можливо було б оскаржити.

Тобто відсутня правова оцінка суду діям нотаріуса і суд покладає на нього обов`язки доводити поважність пропуску строку на прийняття спадщини та вказати об`єктивні причини, проте він не знав про прийняття спадщини відповідачем і часто перебував у лікарні через хвороби.

Суд першої інстанції приділив велику увагу поясненням дружини відповідача ОСОБА_7 , яка допитана судом у якості свідка, та вказувала, що вона та її чоловік не знали, що позивач мав 3 групу інвалідності.

У рішенні суду Миколаївської області також відсутня правова позиція суду щодо його права на обов`язкову частку та початку перебігу позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа доводи апеляційної скарги не визнала, вказала на її необґрунтованість та неправильне тлумачення закону. При цьому зазначила, що позивач не звертався до неї з метою вчинення нотаріальної дії щодо прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину, не вимагав викласти причини відмови, а тому підстави для винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відсутні. Позивачу було надано роз`яснення відповідно до статті 4 Закону України «Про нотаріат».

На день слухання справи від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя останній залишив заповіти на розпорядження своїм майном, а саме:

- 06 вересня 2005 року на ім`я сина ОСОБА_4 , за яким заповів земельну ділянку, що належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 035969;

- 20 лютого 2018 року на ім`я онуки ОСОБА_3 , за яким заповів житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 20 лютого 2018 року на ім`я сина ОСОБА_4 , за яким заповів земельні ділянки належні спадкодавцеві на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії МК № 017728, МК № 035969, РЗ № 539912.

Позивач також є сином спадкодавця, має 3 групу інвалідності, загального захворювання з 05 березня 2015 року.

За інформацією Приватного нотаріуса Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа № 46/2018 від 29 жовтня 2018 року.

29 жовтня 2018 року ОСОБА_6 дружина померлого, звернулася до Приватного нотаріуса Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. із заявою про відмову від прийняття спадщини.

В той же день із заявами про прийняття спадщини звернулися до цього ж нотаріуса Латій О.С. та ОСОБА_3 (відповідачі у справі).

Відповідно до довідки Новоюр`ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області на день смерті спадкодавця за його місцем помешкання була зареєстрована та проживала дружина померлого ОСОБА_6

22 лютого 2019 року відповідачі ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 подали заяви про видачу їм свідоцтва про право на спадщину.

22 лютого 2019 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також відповідач ОСОБА_4 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на кожну успадковану земельну ділянку.

08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому копії документів спадкової справи, а саме копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_4 , та документів, на підставі яких таке було видано.

Згідно відповіді приватного нотаріуса Паліюк Л.М. від 15 жовтня 2020 року позивачу було відмовлено в цьому, крім іншого роз`яснено, що він пропустив шестимісячний строк для звернення до нотаріуса для вирішення питання про прийняття спадщини.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Водночас правила частини 3 статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 351/2403/17, від 11 листопада 2020 року № 750/262/20.

З огляду на зазначене, у випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Між тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц.

Відповідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частинами 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позивач ОСОБА_1 посилався на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини на узгоджену домовленість між ним та іншим спадкоємцем його братом ОСОБА_1 про розподіл спадкового майна. Про необхідність звертатися до нотаріуса йому було невідомо. В доводах апеляційної скарги позивач крім цих обставин, зазначав, що внаслідок інвалідності тривалий час хворів, що також позбавляло його можливості звернутися до нотаріуса.

На підтвердження цих обставин надавав до суду довідку до акту огляду медико-соціальної експертною комісією, зі змісту якої позивач є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням та інвалідність встановлено до 01 березня 2023 року, а також довідку Новобузького відділу обслуговування громадян (сервісний центр), де зазначається, що позивач отримує пенсію по інвалідності з 05 березня 2015 року.

З огляду на встановлені судом обставини та надані сторонами докази, суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку, що будь-яка домовленість між спадкоємцями про поділ спадкового майно не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Також сам по собі факт наявності у позивача третьої групи інвалідності без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Доказів на підтвердження тривалої хвороби позивача, яка б об`єктивно перешкоджала останньому протягом встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, звернутися до нотаріуса, не надано ні суду першої інстанції, ні при розгляді судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів також вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на недобросовісність поведінки іншого спадкоємця - відповідача (брата позивача), щодо замовчування звернення до нотаріуса з питань оформлення спадщини, оскільки вказані обставини також не свідчать про поважність причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини, так як не є перешкодою на вчинення спадкоємцем дій по прийняттю спадщини відповідно до норм цивільного права.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не досліджував обставини щодо права на обов`язкову частку у спадковому майні матері позивача після смерті батька, не заслуговують на увагу, оскільки за матеріалами спадкової справи встановлено, що матір звернулася до нотаріуса із заявами про відмову від прийнятті спадщини, що відповідно до статті 1273 ЦК України є її правом, та від частки у спільному майні подружжя, стверджуючи, що все спадкове майно є особистою власністю померлого чоловіка

Аргументи скарги про відсутність у судовому рішенні оцінки діям нотаріуса при оформленні спадкових прав не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не є предметом доказування у цій справі. Позивач взагалі ні в позовній заяві, ні при розгляді справи в суді першої інстанції не заявляв про будь-які протиправні дії нотаріуса, а отже з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі поданих доказів.

З висновків суду першої інстанції встановлено, що відповідно до статті 1241 ЦК України позивач має прав на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька, як повнолітня непрацездатна дитина спадкоємця. Між тим останній не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, а причини пропуску такого строку визнані судом не поважними, а відтак доводи апеляційної скарги про відсутність правової позиції суду щодо права позивача на обов`язкову частку є безпідставними.

Також не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про відсутність обґрунтування судом першої інстанції початку перебігу позовної давності, оскільки щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин жодна із сторін під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляла, а тому це питання не досліджував та відповідну оцінку в судовому рішення суд не надавав.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що судом вірно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.