Постанова

Іменем України

21 травня 2021 року

м. Київ

справа № 759/22386/14-ц

провадження № 61-1088св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позивачі за зустрічним позовом),

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Яковенко Лариса Аркадіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року у складі судді Миколаєць І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову банк вказував, що 05 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого з 04 лютого 2011 року є ПАТ КБ «Надра», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 137/П/04/2008-840, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти (кредит) у сумі 107 329,20 доларів США із сплатою відсотків у розмірі 14,99 % річних строком до 05 червня 2033 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором у цей же день 05 червня 2008 року між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язання, так і при невиконанні зобов`язання в цілому. Поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Кредит отриманий ОСОБА_1 05 червня 2008 року, що підтверджується заявою на видачу готівки. Проте ОСОБА_1 свій обов`язок щодо повернення кредиту та відсотків не виконав, у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 181 713,46 доларів США та 289 929,94 грн.

Таким чином, банк просив стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра»заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2008 року № 137/П/04/2008-840 в сумі 181 713,46 доларів США та 289 929,94 грн і витрати по сплаті судового збору за звернення з позовною заявою до суду в сумі 3 654,00 грн.

У червні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Яковенко Л. А., про визнання недійсними договору кредиту, договору іпотеки, визнання недійсною заборони нотаріуса, визнання недійсним договору поруки.

Зустрічний позов мотивований тим, що 05 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 укладався кредитний договір № 137/П/04/2008-840, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 107 329, 20 доларів США для придбання останнім на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2008 року у ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером 192770026, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 » під 14 , 99 % річних строком до 05 червня 2033 року. Мінімальний місячний платіж з повернення кредиту встановлювався у сумі 1 387,00 доларів США.

ОСОБА_1 зазначив, що кредит у зазначеній сумі не отримував.

У забезпечення повернення кредиту в той же день 05 червня 2008 року укладались забезпечувальні договори: договір іпотеки вищевказаної земельної ділянки, укладений між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 , який посвідчувався приватним нотаріусом КМНО Яковенко Л. А., запис у реєстрі 3175; договір поруки, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 .

Укладений між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 кредитний договір від 05 червня 2008 року № 137/П/04/2008-840 має ознаки договору споживчого кредитування. При цьому банк, користуючись правовою необізнаністю ОСОБА_1 , при укладенні кредитного договору та забезпечувальних договорів, переслідуючи свою вигоду та виключно власні економічні інтереси, порушив численні норми закону та фактично і реально обманював і обманює його щодо договірних умов. Так, всупереч вимогам частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням з ним договору споживчого кредитування, інформація, зазначена у приписах цієї статті, йому офіційно не доводилась.

ОСОБА_1 будь-якого документу, передбаченого Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не підписував. Йому не доводилась інформація щодо умов кредитування. ОСОБА_1 вважав, що дефект волі при укладенні кредитного договору № 137/П/04/2008-840 також є достатньою правовою підставою для визнання його недійсним.

Крім того, банк не повідомляв ОСОБА_1 реальну відсоткову ставку за кредитом, а нараховував відсотки, які є більшими від зазначеної у договорі відсоткової ставки, оскільки кредитний договір передбачав витрати, пов`язані з оформленням кредиту, оплату комісій за розрахунки в рамках комплексу тарифних пакетів «Ласкаво просимо» в залежності від оформленого тарифного пакету, обов`язкову іпотеку (що тягне за собою витрати на оплату нотаріуса) та обов`язкове щорічне страхування кредиту іпотеки в обраній банком страховій компанії зі вказівкою на банк, як вигодонабувача. Наповідомляючи позичальнику про реальну відсоткову ставку, ПАТ КБ «Надра» свідомо вводив ОСОБА_1 в оману щодо сутності зобов`язань, зокрема, істотних умов договору.

У подальшому ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали до суду уточнену зустрічну позовну заяву.

Таким чином, з урахуванням збільшених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили визнати недійсним кредитний договір № 137/П/04/2008-840 і договір іпотеки № 137/П/04/2008-840 від 05 червня 2008 року, визнати недійсною заборону нотаріуса від 05 червня 2008 року на відчуження предмету іпотеки (запис у реєстрі № 3176/12), визнати недійсним договір поруки від 05 червня 2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково; стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 137/П/04/2008-840 від 05 червня 2008 року в розмірі 103 518,84 долара США - заборгованості по кредиту, 78 194,62 доларів США - заборгованості за відсотками та 139 620,82 грн - штрафих санкцій за порушення умов кредитного договору, а також 3 654,00 грн судового збору. У задоволенні вимог щодо стягнення пені відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачі не повно і несвоєчасно виконують взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у них утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «Надра».

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди виходили з недоведеності та необґрунтованості зустрічних позовних вимог, оскільки позивачами за зустрічним позовом не доведено наявність жодної підстави, з якою закон пов`язує недійсність правочину чи його частини.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи є належним і допустимим доказом, однак суд першої інстанції його проігнорував, а апеляційний суд належним чином його не оцінив, також посилається на те, що судові рішення не є достатньо вмотивованими.

ОСОБА_1 посилається на те, що на момент передачі земельної ділянки в іпотеку він не був її власником, що є підставою для визнання недійсним договору іпотеки.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

У вересні 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна») про залучення до участі у справі цього товариства як правонаступника ПАТ КБ «Надра».

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 20 травня 2021 року про виправлення описки, заяву ТОВ «Росвен Інвест Україна» про залучення до участі у справі як правонаступника ПАТ КБ «Надра» задоволено; залучено до участі у справі правонаступника ПАТ КБ «Надра» - ТОВ «Росвен Інвест Україна».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 05 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого з 04 лютого 2011 року є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 137/П/04/2008-840, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти (кредит) у сумі 107 329,20 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,99 % річних, строком до 05 червня 2033 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, в цей же день, 05 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання взяла на себе зобов`язання поручителя за вищезазначеним кредитним договором.

Згідно із пунктами 1.2.-1.4. договору поруки, позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банку вимагати виконання зобов`язань, вказаних в кредитному договорі, повністю (чи у будь-якій частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язання, так і при невиконанні зобов`язання з цілому. Поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Установлено, що кредит отримано ОСОБА_1 05 червня 2008 року, що підтверджується заявою на видачу готівки.

Згідно з пунктами 3.3.1. - 3.3.3. кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язувався щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати мінімально необхідний платіж у розмірі 1 387,00 доларів США, проте свій обов`язок по поверненню кредиту та відсотків не виконав.

ОСОБА_5 05 червня 2008 року отримав у позивача кредит для придбання земельної ділянки і цього ж дня на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2008 року за одержаний кредит придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 192770026, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0, 15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ».

ОСОБА_5 у забезпечення повернення кредиту 05 червня 2008 року уклав з банком договір іпотеки вищевказаної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Яковенко Л. А., запис у реєстрі 3175.

23 жовтня 2014 року позивачем направлено вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з пропозицією виконати взяті на себе, як позичальника та поручителя, зобов`язання за кредитним договором. Проте, вказана вимога відповідачами виконана не була.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до частини першої статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ураховуючи те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання виконують неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, стягнувши з відповідачів заборгованість за кредитним договором: 103 518,84 доларів США - заборгованості по кредиту, 78 194,62 долара США - заборгованості за відсотками та 139 620,82 грн. - штрафих санкцій за порушення умов кредитного договору.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності та необґрунтованості зустрічних позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилався на недоведення до його відома реальної процентної ставки за кредитом, несправедливі умови кредитного договору, що є підставою для визнання його недійсним.

Згідно із пунктом 1.3.1. кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,99 %.

Пунктом 1.4 кредитного договору визначено, що кредит надано до 05 червня 2033 року.

Згідно із пунктом 3.1. кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку у валюті - доларах США.

Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені пунктом 1.3.1 кредитного договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № 79595061le мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 387,00 доларів США.

Установлено, що банк виконав свої зобов`язання за договором кредиту, надавши кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи, а також частковим погашенням заборгованості за кредитним договором позичальником ОСОБА_1 .

Суди установили, що кредитний договір та договір поруки укладені сторонами з дотриманням вимог закону, добровільно та без жодних застережень, добровільно підписані позичальником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2

ОСОБА_1 отримав грошові кошти, деякий час виконував умови кредитного договору відповідно до порядку, встановленого цим договором, тому відсутні підстави вважати, що позивачі за зустрічним позовом при укладенні оспорюваних договорів не розуміли всіх їх умов.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи не вбачається, а позивачами за зустрічним позовом не доведено наявність жодної підстави, з якою закон пов`язує недійсність правочину чи його частини.

Таким чином, законним та обгрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що оспорювані договори не суперечать цивільному законодавству та іншим правовим актам, особи, які їх вчинили мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, вказані правочини вчинені у формі, встановленій законом, і спрямовані на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними, про що свідчить їх виконання сторонами.

Доводи ОСОБА_1 про введення його банком в оману не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Як убачається з матеріалів справи, в кредитному договорі, який підписав ОСОБА_1 , зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти.

Банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також привів розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із умов кредитного договору. Зокрема, умовами договору визначена сума мінімально необхідного платежу на повернення кредитних коштів та розмір відсотків, які необхідно сплачувати щомісяця, та сукупна вартість щомісячного платежу необхідного для погашення кредитних зобов`язань, строк кредиту.

Крім того, ознайомлення позивача з умовами кредитування і згода останнього на такі умови, керуючись принципом свободи договору (стаття 627 ЦК України), підтверджується відміткою в анкеті-заяві ОСОБА_1 на оформлення Кредитного пакету «Житлові рішення» від 05 червня 2008 року.

Позивач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору фактично підтвердив, що банк надав йому у письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладаючи договір сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу.

Таким чином, законним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що кредитний договір №137/П/04/2008-840 та договір поруки не суперечать цивільному законодавству та іншим правовим актам, а також моральним засадам суспільства, особи, які їх вчинили мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, усвідомлювали наслідки виконання або невиконання умов такого кредитного договору та договору поруки, вказані правочини вчинені у формі, встановленій законом, і спрямовані на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсними договору кредиту та договору поруки

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що судами належним чином не надано оцінки висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, згідно з яким неможливо визначити на підставі кредитного договору №137/П/04/2008-840 від 05 червня 2008 року реальну процентну ставку (у процентах річних) та абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), що є виразом сукупної вартості кредиту.

Апеляційний суд надав оцінку указаному доказу у сукупності з іншими доказами у справі та зазначив, що указаний висновок експерта сумнівів не викликає, оскільки узгоджується із зібраними по справі доказами, зокрема, й з розрахунком заборгованості за кредитом, наданим банком. А згідно з пунктом 1.3.1. кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховані на підставі кредитної ставки 14,99 % на рік, яка згідно з розрахунком заборгованості не змінювалася банком протягом всього періоду користування відповідачами кредитними коштами.

Позивачами за зустрічним позовом не надано суду доказів про сплату заборгованості за договором кредиту, також не здійснено свого контр-розрахунку щодо наявної заборгованості за кредитним договором, а наданий банком розрахунок, наявними в справі доказами не спростований.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на недійсність договору іпотеки, оскільки він передав банку в іпотеку землю не будучи її власником.

Апеляційним судом надано оцінку аналогічним доводам, викладеним в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави для припинення договору іпотеки закріплені в статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Так, указаною нормою закону визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється з інших підстав, передбачених цим Законом.

Посилання відповідача про те, що договір іпотеки має бути визнаний недійсним з тих підстав, що реєстрація обтяжень майна була проведена раніше, ніж було зареєстровано право власності на земельну ділянку, не є обгрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 05 червня 2008 року отримав у позивача кредит для придбання останнім земельної ділянки і цього ж дня на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2008 року за одержаний кредит придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 192770026, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0, 15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ».

Будучи власником указаної земельної ділянки, ОСОБА_5 в забезпечення повернення кредиту 05 червня 2008 року уклав з ПАТ КБ «Надра» договір іпотеки вищевказаної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Яковенко Л.А., запис у реєстрі 3175.

Та обставина, що реєстрація обтяжень майна іпотекою проведена раніше, ніж було зареєстровано право власності на земельну ділянку, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки державна реєстрація обтяжень речових прав на нерухоме майно - на земельну ділянку, є похідною від договору іпотеки.

Тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки. За умови чинності договору іпотеки, державна реєстрація обтяжень речових прав на нерухоме майно - на спірну земельну ділянку не може бути скасована.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук