КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1602/19
Провадження № 2/488/130/21 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

29.04.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Глубоченко О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

та представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

встановив:

Позивач Ставнича Л.М. звернулася до суду із даним позовом до відповідача ОСОБА_4 , в обґрунтування якого вказала, що 23.03.2017 року близько 17 год. 20 хв. відповідач, керуючи транспортним засобом автомобілем марки KIA Rio з д/н НОМЕР_1 , рухався на автодорозі 0-11-1524 близько 6 км. поблизу с. Галицинове, виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, і при виникненні перешкоди у русі, не вжив заходів щодо її безпечного об`їзду або повної зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення з транспортним засобом HyundaiAccent д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який здійснив зупинку попереду нього в попутному напрямку, після чого транспортний засіб HyundaiAccent продовжив самовільний рух та здійснив зіткнення з транспортним засобом FORDTransit д/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 , який зупинився попереду нього. Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля HyundaiAccent, позивачка по даній справі ОСОБА_1 та пасажир автомобіля KIA Rio ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження.

За фактом вказаної ДТП було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України, яке було закрито постановою слідчого СВ Вітовського ВП Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області від 06.04.2016 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.10.2017 р. відповідач ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження в адміністративній справі було закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Внаслідок вказаної ДТП позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді забою носа, струсу головного мозку, забою м`яких тканин обличчя, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Крім цього, позивачка отримала гематоми м`яких тканин обличчя, після травматичний кохлеоневрит, ДДПП хребта, вестибуло-атактичний синдром, міокардиофіброз СН 1 ступеня, забій м`яких тканин носа та зниження слуху по змішаному типу.

Загальний розмір витрат, які понесла позивачка на лікування після ДТП, становить 10 374,07 грн.

Також позивачка понесла витрати на ремонт належного їй автомобіля HyundaiAccent д/н НОМЕР_2 , що був пошкоджений у ДТП, вартість яких склала 115 548 грн., із яких: вартість запчастин та матеріалів становить 49 528 грн., і вартість робіт 66 020 грн. Крім цього, позивачка понесла витрати на евакуатор, послуги за зберігання автомобіля, за проведення звіту спеціаліста про оцінку майна, тощо.

З урахуванням виплаченого позивачці страхового відшкодування, розмір майнової шкоди, спричиненої позивачці внаслідок пошкодження у ДТП транспортного засобу та її здоров`я, становить 54 838,35 грн.

Крім цього, позивачка вказала, що їй була завдана моральна шкода, яка виразилась у її постійних душевних стражданнях та хвилюваннях через стрес, отриманий у ДТП, необхідність тривалого лікування, постійні головні болі, двостороннє зниження слуху як наслідок отриманих травм, зміну звичного способу життя. Розмір спричиненої моральної шкоди, позивачка визначила у 50 000 грн.

Посилаючись на таке,позивачка просила стягнути з відповідача на її користь:

-матеріальну шкоду на ремонт автомобіля у розмірі 44 464,28 грн.;

-матеріальну шкоду, пов`язану з ушкодженням здоров`я у розмірі 10 374,07 грн.;

-моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

У судовому засіданні позивачка та її представник уточнили позовні вимоги та зменшили їх в частині розміру матеріальної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я та просили її стягнути у розмірі 6 901 грн. із врахуванням виплаченого страхового відшкодування, в іншій частині позовні вимоги залишили без змін та просили стягнути їх з відповідача, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, подав відзив, у якому не заперечував проти стягнення з відповідача франшизи у розмірі - 1 000 грн., та моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., в задоволенні іншої частини вимог просив відмовити через їх безпідставність та необґрунтованість. Також представник відповідача посилався на те, що цивільна відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована в ПрАТ «ВУСО», і за умовами договору страхування страхова сума (ліміт) за шкоду, спричинену майну становить 100 000 грн., за шкоду, спричинену здоров`ю - 200 000 грн.,франшиза за договором складає 1 000 грн. Тому за позовними вимогами має нести відповідальність страхова компанія, а не відповідач по даній справі. Відзив представника відповідача долучений до матеріалів даної справи.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ПрАТ «СК «ВУСО» у судове засідання не з`явився, подав свої письмові пояснення за позовом, в яких вказав, що за домовленістю з позивачкою Ставничою Л.М., за її заявою від 10.12.2017 р., їй було виплачено страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну у ДТП, у розмірі 77 299,85 грн. Також позивачці було виплачено за домовленістю з нею, та за її заявою, страхове відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю та моральна шкода у розмірі 8 294,20 грн. Посилаючись на таке, представник третьої особи вказав, що свої зобов`язання з виплати позивачці страхового відшкодування, третя особа виконала належним чином. Письмові пояснення долучені до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані по справі письмові докази, та надавши їм відповідну оцінку, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що 23.03.2017 року близько 17 год. 20 хв. відповідач ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки KIA Rio з д/н НОМЕР_1 , рухався на автодорозі 0-11-1524 близько 6 км. поблизу с. Галицинове, виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, і при виникненні перешкоди у русі, не вжив заходів щодо її безпечного об`їзду або повної зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення з транспортним засобом HyundaiAccent д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який здійснив зупинку попереду нього в попутному напрямку, після чого транспортний засіб HyundaiAccent продовжив самовільний рух та здійснив зіткнення з транспортним засобом FORDTransit д/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 , який зупинився попереду нього. Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля HyundaiAccent, позивачка по даній справі ОСОБА_1 та пасажир автомобіля KIA Rio ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження.

За фактом вказаної ДТП було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України, яке було закрите постановою слідчого СВ Вітовського ВП Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області від 06.04.2016 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.10.2017 р. відповідач ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження в адміністративній справі було закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Вказана постанова суду першої інстанції була залишена без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.11.2017 р.

Із мотивувальної частини постанови Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.10.2017 р. вбачається, що вказана ДТП відбулася з вини відповідача ОСОБА_4 , який порушив п.п. 12.3 та 2.3 «б» ПДР України.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із висновку судово-медичної експертизи № 70 вбачається, що ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою носа, струсу головного мозку, забою м`яких тканин обличчя, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Із виписного епікрізу з Жовтневої ЦРЛ за № 2845/430 вбачається, що позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 23.03.2017 р. по 07.04.2017 р., з діагнозом: струс головного мозку, забої, гематоми м`яких тканин обличчя, посттравматичний хохлеоневрит, ДДПП шийного відділу хребта, вестибуло-атактичний синдром, міокардіофіброз СН І ступеню.

Судовим розглядом встановлено, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_4 на час ДТП, була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується наявним у матеріалах справи полісом № АІ/9705128. Згідно цього полісу, ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну становить 100 000 грн., за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 200 000 грн., і розмір франшизи становить 1 000 грн. Строк дії договору з 30.04.2016 р. по 29.04.2017 р. включно.

Позивачка ОСОБА_1 є власницею пошкодженого у ДТП автомобіля марки HyundaiAccent д/н НОМЕР_2 , що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 р. №1961-IV (далі - Закон №1961-IV), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 22.1 статті 22 Закону №1961-IV визначено, що у разі настання страховоговипадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі,відшкодовує увстановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Виходячи зі змісту Закону №1961-IV та положень ст.ст. 979-980 ЦК України, сторонами договору обов`язковогострахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18).

Вищевказана позиція була висвітлена також і в постановах Верховного Суду України від 21.11.2018 у справі № 757/646/16-ц та від 31.10.2018 у справі № 342/134/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судовим розглядом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачкою внаслідок ДТП тілесних ушкоджень. Предметом спору є відшкодування моральної шкоди та недостатність, на думку позивачки, суми страхового відшкодування для відновлення належного їй пошкодженого автомобіля, відшкодування витрат, понесених на лікування після ДТП та моральної шкоди.

Із наявного у матеріалах справи висновку за звітом № 100-17 про незалежну оцінку майна з визначення матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП, вбачається, що ринкова вартість автомобіля HyundaiAccent д/н НОМЕР_2 на дату ДТП (23.03.2017 р.) становить 177 623,55 грн., вартість відновлювального ремонту цього автомобіля становить 201 356,98 грн. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля HyundaiAccent д/н НОМЕР_2 становить - 177 623,55 грн.

Доводи представника відповідача щодо того, що вказаний висновок є неналежним доказом через неповідомлення відповідача про відповідний огляд, суд вважає безпідставними, оскільки згідно протоколу огляду транспортного засобу від 18.04.2017 р., копія якого наявна у справі, відповідач був присутній при огляді пошкодженого автомобіля, що і засвідчив своїм підписом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІУ від 01.07.2004 р., -транспортний засіб важається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим,якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи викладене, і те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки, яка зазначена у звіті про оцінку майна, перевищуєйого вартістьдо ДТП, то він в силу ст. 30 Закону № 1961-ІУ, вважається фізично знищеним і відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу у такому випадку отримує страховик.

Таким чином, розмір страхового відшкодування у даному випадку залежить також від того, чи визнає власник свій транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким, власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, а право на залишки транспортного засобу отримує страховик.

Проте із матеріалів даної справи не убачається, чи при зверненні до страхової компанії позивачка визнала належний їй автомобіль фізично знищеним та чи згодна вона була передати страховій компанії залишки транспортного засобу.

Судом встановлено, що за заявою позивачки про узгодження розміру страхового відшкодування від 19.12.2017 р., ПрАТ «СК «ВУСО`виплатила їй страхове відшкодування у розмірі 77 299,85 грн., яке позивачка вказала належно узгодженим і достатнім для повноцінного відновлення її автомобіля після ДТП. Копія заяви наявна у матеріалах даної справи.

Таке узгоджується з положеннями п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV, яка визначає, що страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Позивачка у судовому засіданні вказала, що вона отримала вказаний розмір страхового відшкодування, не оспорюєйого, не має матеріальних претензій до ПрАТ «СК «ВУСО», та вважає, що остання належним чином виконала свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування. Також позивачка пояснила, що при ремонті її автомобіля були використані неоригінальні деталі, через що фактична вартість ремонту була меншою, аніж зазначено в акті оцінки.

За такого суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на відшкодування ремонту автомобіля, належного позивачці.

Разом із цим, на підставі ст. 1187 ЦК України, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, документально підтверджені нею витрати, пов`язані із ДТП у вигляді:

-послуг за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу за актом № НЗ 141654 від 23.03.2017 р. у сумі 1 416 грн. та 11,33 грн. комісії банку;

-послуги евакуатора зі штраф майданчика до СТО у сумі 550 грн.;

-вартість проведення експертного висновку за звітом про оцінку майна у розмірі 1 500 грн., та вартість копії такого висновку 500 грн.;

-вартість послуги за повідомлення відповідача телеграмою 28,80 грн.;

-франшизи за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у розмірі 1 000 грн.

Загальна сума таких витрат складає - 5 006,13 грн.

При цьому послуги евакуації автомобіля з місця ДТП у розмірі 1 200 грн. згідно приписів ст. 30 Закону № 1961-ІУ,зобов`язана відшкодовувати відповідна страхова компанія, тому підстав для стягнення їх з відповідача суд не вбачає.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з ушкодженням здоров`я, суд вважає необхідним зазначити наступне.

За ст. 22 п.22.1 Закону № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.23.1ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Пунктом 24.2. ст. 24 визначено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті (п. 24.3 ст. 24 Закону № 1961-IV).

Крім цього, статтею 26-1Закону № 1961-IV визначено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до п. 1.3 ст.1 Закону №1961-ІV потерпілими - є юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка після ДТП перебувала на стаціонарному лікуванні у Жовтневій ЦРЛ з 23.03.2017 р. по 07.04.2017 р. У зв`язку з лікуванням позивачкою були понесені витрати, які документально підтверджені чеками та квитанціями, копії яких наявні у справі. Оригінали чеків та квитанцій суду не надано, позивачка пояснила це тим, що вони були передані до ПрАТ «СК «ВУСО».

Судовим розглядом встановлено, що ПрАТ «СК «ВУСО» виплатила позивачці страхове відшкодування за шкоду, заподіяну її здоров`ю та моральну шкоду на загальну суму 8 294,20 грн.У своїй заяві від 30.08.2019 р. позивачка просила ПрАТ «СК «ВУСО» сплатити їй саме таку суму, та вважала її цілком достатньою.

Підстав для стягнення з відповідача витрат за шкоду, пов`язану з лікуванням позивачки після ДТП суд не вбачає, оскільки такі виплати були проведені страховою компанією відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV та в межах страхової суми (ліміту відповідальності) страховика.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає необхідним зазначити таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Із врахуванням обставин справи суд приходить до висновку, що внаслідок ДТП, що сталася з вини відповідача, позивачці була спричинена моральна шкода, яка виразилась у її душевних стражданнях, зміні звичного способу життя через необхідність звертатись до оцінювача, до страхової компанії та до СТО з приводу ремонту її пошкодженого автомобіля, витрачати для цього час та додаткові кошти. Суд враховує тривалість вимушених змін у способі житті позивачки через те, що ДТП сталася 23.03.2017 р., а автомобіль був відремонтований лише у січні 2018 року, що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт. Суд вважає доведеними моральні страждання позивачки через погіршення її здоров`я внаслідок ДТП та необхідність після цього проходити періодичні лікування, отриманий нею стрес та страх подорожувати своїм автомобілем через негативні спогади про ДТП. Суд також вважає обґрунтованими доводи позивачки з приводу того, що відповідач не надав жодної допомоги на її лікування та не цікавився її самопочуттям, що також значно поглиблювало її душевні страждання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка, і виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, тому вважає можливим визначити розмір моральної шкоди у розмірі 25 000 гривень.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в прибуток держави належить стягнути судовий збір пропорційно задоволених вимог, та який становитиме 304 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 5 006,13 грн. та у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн., а всього стягнути 30 006,13 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в прибуток держави судовий збір у розмірі 304 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», місцезнаходження: 03150 м. Київ, вул. Казиміра Малевича 31, .

Повний текст рішення суду був складений 12.05.2021 р.

Суддя Л.І. Селіщева