РІШЕННЯ

іменем України

11 травня 2021 рокуСправа №451/1027/20
Провадження № 2/451/257/21

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.

з участю позивача

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м.Радехові в залі суду цивільну справу №451/1027/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

09 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності.

В позовній заяві зазначає, що ОСОБА_6 перебував у шлюбі із ОСОБА_1 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ) та був зареєстрований і проживав по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що посвідчується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 04 грудня 2019 року виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Радехівського району. За життя ОСОБА_6 склав заповіт, який 06 червня 2017 року посвідчено секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, про що був зроблений запис у реєстрі за №63, відповідно до якого спадкодавець на випадок смерті розпорядився своїми майновими та немайновими правами у користь ОСОБА_1 - Позивача у справі, а частину майна заповів ОСОБА_5 .. У склад спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , окрім іншого майна, увійшло будинковолодіння АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право приватної власності на будівлі від 24.04.1989 року). Згідно даних довідки КП ЛОР «Червоноградського МБТІ» за №2702 від 02.06.2020 року, станом на 31.12.2012 року, житловий будинок за АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Дмитрівської сільради, на основі рішення Радехівського райвиконкому №69 від 20.04.1989 року та записано в реєстрову книгу за №24 24.04.1989 року. Відомості про те, що ОСОБА_6 являється єдиним і останнім членом колгоспного двору станом на 01.07.1990 року у АДРЕСА_1 і, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , викладені у довідці Дмитрівської сільської ради № 233 від 26.05.2020 року. Окрім цього, у вказаній довідці значиться, що станом на 01.07.1990 року у склад нашої сім`ї входив ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Маючи намір реалізувати свої права спадкоємця за заповітом, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, за результатом чого 05.02.2020 року заведено спадкову справу №65458629 (№ 26/2020), що посвідчується відомостями, викладеними у Витязі про реєстрацію в Спадковому реєстрі №59285294. Однак, нотаріус в усній формі повідомив, що позивачу буде відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на будинковолодіння, оскільки таке віднесене до колгоспного двору і при цьому не визначено розмір часток за його членами. За таких обставин зазначає, що більш дієвих заходів для забезпечення реалізації своїх майнових прав, окрім як звернення до суду, позивач не має (а.с.2-6).

У підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 в підготовче судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу без його участі (а.с.67).

Відповідач ОСОБА_3 в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розгляд справи провести без її участі (а.с.68).

Відповідач ОСОБА_5 в підготовче судове засідання також не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу без його участі (а.с.69).

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розгляд справи провести без її участі (а.с.70).

У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України.

За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого визнання права.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданим 04 грудня 2019 року Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області (а.с.25).

Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, зокрема, будинковолодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , та належало колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_6 , що підтверджується копією Свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 24 квітня 1989 року та довідкою КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №2702 від 02.06.2020 року (а.с.28,35).

Згідно довідки №233 від 26.05.2020 року, виданої виконкомом Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, встановлено, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 та був останнім головою колгоспного двору. До складу його сім`ї станом на 01.07.1990 року входили: дружина ОСОБА_1 ; син ОСОБА_7 (а.с.30).

Син спадкодавця - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією довідки про смерть, виданої Дмитрівською сільською радою народних депутатів; копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно 02 лютого 1991 року (а.с.32,33).

Відповідно до ст.120 ЦК УРСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Згідно з ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

В силу вимог ст.126 ЦК У PCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору; яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Виходячи з даних, так як будинок станом на 01.07.1990 року належав до колгоспного двору, останнім головою колгоспного двору був ОСОБА_6 , а членом колгоспного двору була ОСОБА_1 , то відповідно 1/2 частка будинковолодіння АДРЕСА_1 належало спадкодавцю (а.с.30).

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області 07 березня 2020 року, вбачається, що 03 лютого 1961 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_9 » (а.с.9).

Родинні відносини спадкодавця із відповідачами підтверджуються копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 27 вересня 1963 року; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 07 вересня 1985 року; копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 04 грудня 1964 року; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 від 08 лютого 1986 року; копією свідоцтва про народження НОМЕР_8 від 14 квітня 1962 року; копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 , виданим повторно 18 квітня 1991 року; копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно 02 лютого 1991 року (а.с.14,18-19,22,24,32).

Згідно довідки №342 від 02.06.2020 року, виданої виконкомом Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, встановлено, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 і з ним на день смерті були зареєстровані: дружина ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_10 (зареєстрована, але не проживає). Від імені ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконкомом Дмитрівської сільської ради посвідчувався заповіт від 06.06.2019 року, актовий запис №63 та актовий запис №11 від 21.02.2013 року (а.с.34).

З копії заповіту, посвідченого 06 червня 2019 року секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №63, встановлено, що ОСОБА_6 все належне йому майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося і взагалі все те, на що він матиме за законом право і що буде належати йому на момент смерті заповів ОСОБА_1 , а земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства 0,43 га згідно державного акта на право приватизацію власності на землю серії ЛВ №1679 від 31.10.1998 року та незавершене будівництво надвірної будови (сараю) будівельний паспорт від 1987 року заповів ОСОБА_5 (а.с.27).

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з тим, що спадкове майно, а саме будинковолодіння, віднесене до колгоспного двору, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на 1/2 частку вищевказаного спадкового майна за позивачем у порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця.

У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, судом береться до уваги, що позивач ОСОБА_1 також була членом колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 , та до 15.04.1991 року не втратила права на частку в майні, а тому, з врахуванням рівності часток членів колгоспного типу двору та наведених обставин справи за нею необхідно визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку як за членом колишнього колгоспного двору.

Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачами, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності на житловий будинок в цілому є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідачів в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,200,206,258-259,263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_10 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_11 , жительки АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_12 , жительки АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_13 , жителя АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_14 , жителя АДРЕСА_5 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_10 , , жительки АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Повний текс судового рішення виготовлено 18 травня 2021 року.