Справа № 168/214/21
Провадження № 2-к/168/2/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Малюти А.В.,

секретаря судових засідань Сулеви Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про визнання та примусове виконання на території України ухвали про судовий наказ суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь від 19 грудня 2014 року щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) надіслало клопотання ОСОБА_2 про визнання та примусове виконання на території України ухвали суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь від 19 грудня 2014 року щодо стягнення на її користь аліментів в розмірі 25% всіх видів заробітку щомісячно із ОСОБА_1 .

На виконання вимог статті 467 ЦПК України боржнику ОСОБА_1 було направлено повідомлення про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду та запропоновано у місячний строк подати у Старовижівський районний суд Волинської області заперечення проти нього.

Зазначене повідомлення з матеріалами клопотання вручено боржнику 15 квітня 2021 року. 21 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій не заперечив проти клопотання ОСОБА_2 . З огляду на таку заяву розгляд клопотання по суті призначено на 17 травня 2021 року.

17 травня 2021 боржник ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд клопотання у його відсутності. Проти задоволення клопотання ОСОБА_2 не заперечує.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалось.

Вивчивши клопотання, додані матеріали, приймаючи до уваги заяву ОСОБА_1 , в якій останній не заперечує проти задоволення клопотання, суд прийшов до висновку про задоволення зазначеного клопотання, виходячи з наступного.

Ухвалою про судовий наказ про стягнення аліментів суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь від 19 грудня 2014 року, яке вступило в законну силу 03 січня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 25% всіх видів заробітку та (або) іншого доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення на одну дитину, починаючи з 17 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11-12).

Згідно довідок за підписом судді суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь Шкель О.П., заперечень зі сторони ОСОБА_1 стосовно заявленої вимоги згідно ухвали суду не поступало. Підтвердження про повідомлення ОСОБА_1 наявне в матеріалах справи. Ухвала суду щодо стягнення аліментів виконувалось частково. З березня 2020 року ОСОБА_1 ухилявся від сплати аліментів (а.с.4,6,7). 26 березня 2020 року був оголошений в розшук. Згідно повідомлення Каменецького райвідділу внутрішніх справ ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно статті 462 ЦПК рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до статті 463 ЦПК рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Відповідно до статті 468 ЦПК клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Аналогічні положення щодо підстав відмови у наданні дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду містяться у статті 55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної 22 січня 1993 року у місті Мінську, яка ратифікована Україною Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року

Однією з Договірних Сторін у вказаній Конвенції є Республіка Білорусь.

Згідно з ст. 51 Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Отже, суд констатує відсутність підстав для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання ухвали про судовий наказ суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь від 19 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів.

А тому клопотання слід задовольнити.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 462, 463, 468, 469 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання про визнання та примусове виконання на території України ухвали суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь від 19 грудня 2014 року щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України ухвали про судовий наказ суду Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь від 19 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 25% всіх видів заробітку та (або) іншого доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення на одну дитину, починаючи з березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Волинського апеляційного суду через Старовижівський районний суд Волинської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя А. В. Малюта