Справа № 442/216/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2292/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2016 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої державі.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 проходив військову службу у В/Ч НОМЕР_1 , був звільнений із Збройних Сил України та виключений зі списків В/Ч НОМЕР_1 . Стверджує, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством, або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу та взуття, інвентаризаційних речей та деяких інших видів військового майна несуть матеріальну відповідальність у 2-10 кратному розмірі вартості цього майна. Наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 14.05.1999 р. № 190, від 15.03.2000 р. № 93, від 15.12.2000 р. № 492 за недбале ставлення до виконання службових обов`язків по організації обліку, зберігання та експлуатації майна, техніки та озброєння ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності та стягнуто кошти у розмірі завданого збитку, з врахуванням кратності в загальній сумі 42 475,20 грн. 28 грудня 2000 року вчинено виконавчий напис нотаріуса № б/н про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь військової частини НОМЕР_1 . Зазначає, що постановою державного виконавця ВДВС Дрогобицького МУЮ виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № б/н, виданого 28 грудня 2000 року, скеровано на виконання за територіальністю до Жовтневого ВДВС Луганського міського управління юстиції, однак в подальшому встановлено, що такі на виконання не надходили. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 частково погашав наявну заборгованість та ним було сплачено 826,13 грн., на момент звернення до суду залишилася невідшкодована шкода, завдана ОСОБА_1 , у розмірі 41 649,07 грн., яку він в добровільному порядку не відшкодовує. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь В/Ч НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 41 649,07 грн. на відшкодування завданої шкоди та судовий збір.
Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року позов військової частини НОМЕР_1 задоволено.
Поновлено строк позовної давності для звернення до суду військової частини НОМЕР_1 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної державі, визнавши його пропущеним з поважних причин.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 41 649,07 грн., як відшкодування заподіяних державі збитків та 320 грн. 80 коп. судових витрат, а всього 41 969,87 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 897,20 грн. судових витрат в дохід держави.
Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з висновками суду, що не відповідають обставинам справи. Апелянт стверджує, що справу розглянуто з порушенням територіальної підсудності, оскільки позов пред`явлено не за місцем його останньої реєстрації, а за місцем реєстрації позивача. На момент відкриття провадження у справі та ухвалення заочного рішення, він не проживав за вказаною в позовній заяві адресою, тому що проходив службу в Збройних силах України та брав безпосередню участь в антитерористичній операції по захисту суверенітету держави, внаслідок чого не був обізнаний про розгляд справи та не мав можливості належним чином захистити свої інтереси, а відтак суд дійшов до невірного висновку про повідомлення його належним чином про дату час та місце розгляду справи. Зазначає, що позивач визнає те, що він довідався про порушення його права 14 травня 1999 року, що свідчить про те, що він повинен був звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом трьох років з моменту, коли він дізнався про порушення свого права, відтак пропущено строк позовної давності. Наголошує, що позивач, в період з 03 червня 2011 року до моменту пред`явлення позову не вживав жодних заходів щодо стягнення з відповідача коштів, хоча знав про те, що виконавчий напис №б/н, виданий 28 грудня 2000 року був втрачений, тому, на думку апелянта, судом помилково поновлено позивачу строк позовної давності для пред`явлення позову, відтак є підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності. Вважає, що позивач не надав жодного доказу притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності за заподіяння шкоди державі в особі військової частини НОМЕР_1 , відтак не встановлена його вина в спричиненні шкоди та не доведено розмір завданих збитків. З наведених підстав просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року, розгляд якої ухвалено проводити без повідомлення учасників справи.
26 листопада 2020 року через канцелярію суду військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила проводити розгляд справи з повідомленням сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 41 649,07 грн., що значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, сторони можуть викладати свої доводи та аргументи на підтримання своєї позиції в апеляційній скарзі, поясненнях, відзивах на апеляційну скаргу, думка сторін щодо можливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження враховується судом, однак не є обов`язковою для суду при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги В/Ч НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем завдано шкоду державі в особі В/Ч НОМЕР_1 , яка ним відшкодована лише частково у розмірі 826,13 грн., відтак з відповідача на користь В/Ч НОМЕР_1 підлягає стягненню невідшкодована шкода у розмірі 41 649,07 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
На момент виникнення спірних правовідносин підстави і порядок притягнення військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіяні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначалися Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року.
Відповідно до п. 14 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року, військовослужбовці та військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу та взуття, інвентаризаційних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2-10 кратному розмірі вартості цього майна.
Наказом командира В/Ч НОМЕР_1 № 190 від 14 травня 1999 року «Про підсумки проведення документальної ревізії служби пального і мастильних матеріалів» за порушення порядку зберігання та з метою відшкодування завданої шкоди державі утримано з посадового окладу капітана ОСОБА_1 888,26 грн.
Наказом командира В/Ч НОМЕР_1 № 492 від 15 грудня 2000 року «Про недостачу майна в 2-му дивізіоні та покарання винних» за недбале ставлення до виконання службових обов`язків по організації обліку, зберігання і експлуатації дорученого майна, техніки та озброєння капітану ОСОБА_1 оголошено сувору догану та утримано з нього гроші у розмірі нанесеного збитку з урахуванням кратності в сумі 40 597,75 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був виключений зі списків В/Ч НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 32 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року, на притягнених до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в десятиденний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню.
Судом першої інстанції встановлено, що приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу видано виконавчий напис № б/н від 28 грудня 2000 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 заборгованість у розмірі 41944,75 грн., з метою виконання якого В/Ч НОМЕР_1 звернулася до відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міського управління юстиції для примусового виконання.
Безспірно встановлено, що виконавчий напис б/н, виданий приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Морозом О.М. не оспорювався в судовому порядку, зазначена у ньому сума, яка підлягає обов`язковому стягненню з ОСОБА_1 , ним також не оспорювалася , а відтак позовні вимоги В/Ч НОМЕР_1 є підставними.
Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міського управління юстиції від 13 листопада 2003 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № б/н від 28 грудня 2000 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь В/Ч НОМЕР_1 у розмірі 41944,75 грн. закінчено, виконавчий напис скеровано за територіальністю у ВДВС Луганського обласного управління юстиції.
Відповідно до п. 35 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року контроль за сплатою суми невідшкодованої шкоди, що значиться за військовослужбовцями, звільненими у запас чи у відставку здійснюється фінансовими органами військових частин.
З матеріалів справи вбачається, що листом № 637 від 12 квітня 2011 року В/Ч НОМЕР_1 зверталася до Головного управління юстиції у Луганській області з метою з`ясування інформації про стан виконання виконавчого напису № б/н від 28 грудня 2000 року.
З листа Головного управління юстиції у Луганській області № 13-24-4240 від 16 травня 2011 року вбачається, що виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 на користь В/Ч НОМЕР_1 до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції не надходили.
Вищезазначений лист Головного управління юстиції у Луганській області отримано В/Ч НОМЕР_1 21 травня 2011 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції В/Ч НОМЕР_1 .
Таким чином, 21 травня 2011 року В/Ч НОМЕР_1 дізналася про порушення свого права на стягнення з ОСОБА_1 , завданої ним шкоди.
Поновляючи строк позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що командування В/Ч НОМЕР_1 вчинило усі дії, передбачені чинним законодавством, необхідні для стягнення з ОСОБА_1 , шкоди, завданої державі та неодноразово зверталося до виконавчої служби про виконання виконавчого напису про стягнення заборгованості, а відтак причини пропуску позовної давності суд першої інстанції вважав поважними..
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) позовна давність це строк в межах якого, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Отже, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») (правовий висновок ВСУ від 16.11.2016 р. зроблений при розгляді справи №6-2469цс16).
З позовної заяви В/Ч НОМЕР_1 , вбачається, що В/Ч звернулася з даним позовом лише 13 січня 2016 року, матеріалами справи безспірно підтверджується те, що позивач дізнався про порушення свого права 21 травня 2011 року, тобто, з часу отримання листа Головного управління юстиції в Луганській області про відсутність на виконанні Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції виконавчого напису №б/н від 28 грудня 2000 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь В/Ч НОМЕР_1 41944,75 грн. заборгованості та неотримання ним такого.
Незважаючи на це, протягом чотирьох років та майже восьми місяців В/Ч НОМЕР_1 не зверталася до суду за захистом свого порушеного права, а в позовній заяві не наводить жодних причин пропуску строку позовної давності, які можна було б визнати поважними, та не вказує на обставини, які перешкоджали у встановлений законом строк звернутися до суду з позовом, що на думку колегії суддів, свідчить про відсутність підстав для поновлення строку позовної давності.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, оскільки конверт з судовою повісткою про виклик в судове засідання, призначене на 09 лютого 2016 року, повернувся на адресу суду з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не може вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час та місце розгляду справи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на необхідності застосування строків позовної давності до позовних вимог В/Ч НОМЕР_1 .
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.
Враховуючи наведене, колегія суддів, прийшовши до висновку про підставність заявлених В/Ч НОМЕР_1 позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої державі, дійшла висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, не надано доказів поважності причин пропуску такого, про застосування наслідків спливу позовної давності заявлено відповідачем, відтак, на думку колегії суддів, у задоволенні позову В/Ч НОМЕР_1 слід відмовити за спливом позовної давності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 відмовити за спливом позовної давності.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 01.02.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р.П.