Номер провадження: 22-ц/813/6182/21
Номер справи місцевого суду: 509/959/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської від 22 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати недійсною умову трудового договору: контракту №800 від 31.07.2019, укладеного між казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» та ОСОБА_1 , щодо встановлення строку його дії по 31.01.2020, закріплену в пунктах 1, 3 контракту, з моменту укладання трудового договору, та визнати трудовий договір: контракт №800 від 31.07.2019, укладений між казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» та ОСОБА_1 , безстроковим, що укладений на невизначений строк від дати його укладення з 01.08.2019;

- визнати незаконним та скасувати наказ казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 31.01.2020 №35-к про звільнення ОСОБА_1 із посади механіка пошуково-рятувального катеру ПРК-01 у зв`язку із закінченням терміну дії контракту відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді механіка пошуково-рятувального катеру ПРК-01 казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба»;

- стягнути з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.02.2020, який на час подання позову по 28.02.2020 складає 36804,60 грн., та по день поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом КП «МПРС» від 31.01.2020 №35-к «Про звільнення» його незаконно було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням терміну дії контракту відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України, оскільки про своє звільнення з 31.01.2020 та не підписання з ним наступного контракту йому стало відомо лише 04.02.2020, також зазначив, що його звільнення відбулося з особистих мотивів у зв`язку з обранням його до складу Профкому Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби. Позивач вказував, що строковий трудовий договір - контракт №800 від 31.07.2019 в частині встановлення строку, було укладено всупереч ч.2 ст.23 КЗпП України та зазначив, що умова контракту в частині встановлення строку дії трудового договору по 31.01.2020 є недійсною, та з моменту укладення контракту №800 від 31.07.2019 між ним та КП «МПРС» цей трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк. Крім цього, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що в порушення ст.47 КЗпП України його не було ознайомлено з наказом про звільнення під підпис, не було видано належно оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи. З урахуванням зазначеного, просив також стягнути з роботодавця середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.02.2020 та по день поновлення на роботі.

Відповідач позов не визнав та зазначив, що контракт №800 від 31.07.2019 є строковим трудовим договором, за умовами якого наміри (згода) про продовження контракту чи укладання його на новий строк повинні бути реалізовані саме до закінчення строку чинності Контракту. Зазвичай, такі наміри з боку працівника реалізуються шляхом написання заяви про укладання контракту на новий строк, а з боку підприємства шляхом укладання Контакту та видання відповідного наказу. Так, до 31.01.2020 від ОСОБА_1 на адресу КП «МПРС» не надходило заяв про укладення контракту на новий строк або про його продовження. Таким чином, КП «МПРС» відповідно до вимог чинного трудового законодавства України та умов Контракту, ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ від 31.01.2020 № 535-к. Зазначив також, що посилання позивача на ст.47 КЗпП України щодо видачі йому копії наказу про звільнення в день звільнення не можуть братись до уваги, оскільки його звільнено на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України, а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Крім цього зазначив, що Контракт з ОСОБА_1 не може вважатися продовженим на невизначений строк та набути статусу безстроково трудового договору в силу ст. 391 КЗпП України. Під час написання заяви про прийняття на роботу, ОСОБА_1 просив прийняти його на роботу саме за контрактом із зазначенням того, що він ознайомлений з умовами роботи та оплати праці. Також, ОСОБА_1 підписано наказ КП «МПРС» № 535-к від 31.07.2019, в якому зазначено, що він прийнятий на посаду механіка на умовах контракту.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської від 22 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_1 з 2012 року, тобто 8 (вісім) років, працював на посаді механіка пошуково-рятувального катеру ПРК-01 казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на підставі строкових трудових договорів (контрактів), і кожного разу після спливу чергового контракту між працівником та роботодавцем укладався новий контракт на відповідний строк;

- 31.07.2019 на ім`я директора КП «МПРС» ОСОБА_3 подано заяву ОСОБА_1 , згідно якої він просить прийняти його на посаду механіка пошуково-рятувального катера «ПРК-01» з 01 серпня 2019 року за контрактом та зазначає, що з умовами роботи та оплати праці ознайомлений, та власноруч зазначив дату написання заяви 31.07.2019 і поставив особистий підпис, що не заперечується і самим позивачем;

- на підставі вказаної заяви, між ОСОБА_1 та КП «МПРС» укладено контракт №800 від 31.07.2019, згідно п.3 якого позивач зобов`язується в період з 01.08.2019 по 31.01.2020 виконувати роботу на посаді механіка судна. Крім цього, у п.22 Розділ «Термін дії та інші умови контракту» контракту зазначено, що строк контракту починає свій перебіг з 01 серпня 2019 по 31 січня 2020 року;

- станом на 31.01.2020 від ОСОБА_1 на адресу КП «МПРС» не надходило заяв про укладення контракту на новий строк або про його продовження, оскільки позивачем не було доведено зворотнього;

- на підставі наказу КП «МПРС» від 31.01.2020 №35-к «Про звільнення» його було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням терміну дії контракту відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України.

Встановивши, що ОСОБА_1 пропрацював на посаді механіка пошуково-рятувального катеру ПРК-01 казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на підставі строкових трудових договорів (контрактів) і кожного разу зі спливом строку чергового контракту сторонами укладався новий на передбачений сторонами у контракті строк, і укладаючи останній контракт № 800 від 31.07.20189 року, сторони досягли взаємної згоди, що цей контракт діє до 31.01.2020 року, встановивши, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про умови контракту № 800 від 31.07.2019 щодо терміну його дії, з якими він у повному обсязі погодився при укладанні цього контракту та не мав жодних зауважень, суд першої інстанції вірно застосував правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 607/18964/18 та від 01 червня 2020 року у справі № 487/79/18-ц та дійшов до обґрунтованих висновків, що:

- закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк;

- чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту;

- на контрактну форму, як особливу форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Також суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не надав належних і допустимих доказів, що за сталою практикою на підприємстві контракти з позивачем укладалися щоразу після спливу строку їх дії, тобто оформлялися із запізненнями і тільки через деякий час надавалися на підпис так само як і накази про прийняття на роботу які потім давалися для ознайомлення і що припинення з ним трудових відносин відбулося з особистих мотивів у зв`язку із обранням його до профкому Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт ЗО). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 10.06.2021 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк