ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/1075/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Омельченка Євгена Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства "Акцент-Банк", на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2021 року, у складі судді Войцеховської Я.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , діючого від імені Акціонерного товариства "Акцент-Банк", до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

23 липня 2020 року Шкапенко Олександр Віталійович, діючий від імені Акціонерного товариства "Акцент-Банк", звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачкина користь позивача заборгованість за кредитним договором № SAMABWFC7 від 07.05.2019 року у розмірі 28508,69грн станом на 26.06.2002 року та судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

АТ "Акцент-Банк" є правонаступником прав та обов`язків ПАТ "Акцент-Банк" на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 25.04.2018 року.

07.05.2019 року відповідачка приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг А-Банку з метою укладання кредитного договору № SAMABWFC7 та отримання кредитної картки і на підставі Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг їй надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, встановленому умовами договору.

Відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 26.06.2020 року виникла заборгованість відповідачки перед позивачем в розмірі 28 508,69грн, яка складається з наступного: 19 184,60 грн - заборгованість за кредитом; 9 324,09грн - заборгованість по відсотках за користуванням кредитом.

Позивач неодноразово вживав заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачці смс-повідомлень і дзвінків з вимогою виконати зобов`язання за договором, проте остання продовжує ухилятися від виконання зобов`язань та заборгованість не погашає, що є порушенням прав позивача.

06.03.2021 року відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав недоведеності позивачем належними доказами суми заборгованості. Вказала, що заборгованість за тілом кредиту відсутня, а заявлені позивачем суми процентів не ґрунтуються на умовах кредитного договору. Також зазначила, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, а тому не можна вважати правильними надані позивачем розмір заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема процентів. Крім того, вказала, що позовна заява не містить відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2021 року позов було задоволено частково. Суд вирішив:

--- стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 07.05.2019 року № SAMABWFC7 в сумі 19184,60грн, яка складається з заборгованості за кредитом;

--- в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити;

--- стягнути з відповідачки на користь позивача 1414,47грн в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення процентів, оскільки відповідачка підтвердила в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому вона підписала Паспорт споживчого кредиту за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить розмір річної процентної ставки. Отже, є необґрунтованим посилання суду на постанову Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Натомість є необхідним посилання на постанови Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19 (стосовно електронного підпису) та від 02.12.2020 року у справі №284/157/20 (стосовно необхідності врахування положень Паспорту споживчого кредиту).

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та не оскаржується в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 10.06.2019 року, позивач є правонаступником прав та обов`язків ПАТ "Акцент-Банк" на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 25.04.2018 року (а.с.13-16).

Відповідачка ОСОБА_2 подала 07.05.2019 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку (а.с.4 звор.).

Вказана Анкета-заява наявна в паперовій формі, в ній вказані детальні дані про відповідачку (у тому числі номер мобільного телефону, сімейний стан), яка погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також Анкета-заява містить положення про те, що відповідачка ознайомилася та згодна з умовами договору, екземпляр договору згода отримати шляхом самостійної роз печатки з офіційного сайту www.a-bank.com.ua.

Дата оформлення Анкети-заяви - 07.05.2019 року, наявний особистий підпис клієнта (відповідачки). Відомостей щодо отримання позичальником картки дана анкета-заява не містить.

Наявний витяг з Тарифів користування кредитною карткою "Універсальна", які містять положення про базову процентну ставку (3,9% на місяць), обов`язків щодо щомісячного платежу (5% від заборгованості, але не менше 100грн), розміри комісій тощо (а.с.10-11).

Слід зазначити, що вказаний витяг з Тарифів не містить підпису відповідачки.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг, які підпису відповідачки не містять (а.с.6-10).

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором № SAMABWFC7 від 07.05.2019 року станом на 26.06.2020 року виникла заборгованість у розмірі 28 508,69грн, яка складається з: 19 184,60грн - заборгованість за кредитом; 9 324,09грн - заборгованість по відсотках за користуванням кредитом (а.с.4).

З нього вбачається, що розрахунок зроблено, виходячи із процентної ставки 3,6% на місяць, що відповідає 46,8% на рік (3,9% на місяць).

Наявний документ, названий "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка"" від 13.03.2018 року на одному аркуші із заповненими двома сторінками. Він містить інформацію щодо карток "Універсальна" та "Універсальна голд" відносно: суми кредиту (до 50000,00грн); процентної ставки (відповідно 3,9% на місяць та 3,7% на місяць); порядку повернення кредиту (щомісяця до 25 числа поточного місяця, 5% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100,00грн); процентної ставки, яка застосовується при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту (відповідно 7,8% на місяць і 7,4% на місяць) тощо (а.с.5).

У розділі 4 вказаного паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення та що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

У розділі 7 вказаного паспорту вказано, що умови договору можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Також зазначено, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 01.01.2019 року.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані положення закону, відсутність заперечень з боку відповідачки, апеляційний суд вважає поважною причину неподання скаржником у встановлений строк докази, у зв`язку з чим ухвалив прийняти їх на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, при апеляційному розгляді до матеріалів справи була долучена банківська виписка за період з 07.05.2019 року по 14.04.2021 року (за карткою № НОМЕР_1 ), яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.58).

Згідно вказаної виписки відповідачка в певний час (до 29.06.2019 року) досить активно користувалася кредитною карткою, знімала готівку у банкоматах, поповнювала картку тощо.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи тіло кредиту та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника не зазначена процентна ставка, виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів, не можна вважати складовою кредитного договору через відсутність підтверджень про них, як конкретні запропоновані позичальнику.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками. Вимоги про стягнення пені, комісії і штрафу за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами відповідачем не заявлялось.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, як невід`ємні частини спірного договору. Також до позовної заяви позивач долучив і документ, який має назву "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка"" від 07.05.2019 року.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та невизнання відповідачкою позовних вимог, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачкою не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних процентів.

Щодо вимоги про стягнення тіла кредиту, то в цій частині рішення суду не оскаржується.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не звернув увагу на наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту, оскільки він не підписаний відповідачкою.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання скаржника на те, що вказаний Паспорт споживчого кредиту, який містить розмір річної процентної ставки, підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень ст.11 вказаного Закону:

--- електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7);

--- електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12);

--- електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч.3);

--- відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6);

--- пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ч.5).

Згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання:

--- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронного правочину;

--- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

--- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Такою є правова позиція Верховного суду, висловлена у постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19.

У цій справі відсутній електронний підпис відповідачки одноразовим ідентифікатором Паспорту споживчого кредиту, адже відсутні дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності (комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом).

Крім самого власне Паспорту споживчого кредиту, викладеного у письмовій формі без підпису відповідачки із зазначенням в самому його кінці номеру її мобільного телефону та зазначення "Підпис клієнта: ОСОБА_2 ", позивачем не надано інших доказів на підтвердження того, що вказаний Паспорт споживчого кредиту, який містить розмір річної процентної ставки, підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, вказаний Паспорт споживчого кредиту відповідачкою не підписаний, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги.

Відповідно є правильним висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні вказаної складової кредитної заборгованості, а саме процентів.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на те, що відповідачка підтвердила в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і що вона також підписала Паспорт споживчого кредиту за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому апеляційний суд враховує те, що, як вказувалось вище, Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачкою не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, і що Паспорт споживчого кредиту не підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором. З урахуванням наведеного, враховуючи, що правовідносини не є подібними, відсутні підстави для врахування правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 02.12.2020 року у справі №284/157/20.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Омельченка Євгена Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства "Акцент-Банк", залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , діючого від імені Акціонерного товариства "Акцент-Банк", до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за кредитним договором від 07.05.2019 року № SAMABWFC7 залишити без змін.

Це ж рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , діючого від імені Акціонерного товариства "Акцент-Банк", до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.05.2019 року № SAMABWFC7 в сумі 19184,60грн, яка складається з заборгованості за кредитом, в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 18 травня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська