19 травня 2021 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Луньової Д.Ю.,
за участю: секретаря судового засідання Рибки Я.Ю.,
за відсутності сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на підставі ордеру № 293 від 16 лютого 1981 року була надана у постійне користування квартира АДРЕСА_2 . За вказаною адресою разом з нею зареєстрований ОСОБА_2 . Відповідач з лютого 2014 року у вказаній квартирі не проживає, не сплачує за комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в будинку не має. Перешкод в користуванні житлом відповідачу не чинить. Реєстрація відповідача порушує право користування позивача вказаною квартирою, а саме у неї відсутня можливість оформити субсидію на покриття виплат за комунальні платежі, тому вона просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням.
Ухвалою від 22 грудня 2020 року справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання, встановлено відповідачу строк для надання відзиву. Ухвалою від 14 квітня 2021 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явилась, 19 травня 2021 року надала заяву в якій просила розглядати справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України.
У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив. Клопотань про відкладення розгляду справи від не надходило.
З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини.
Згідно ордеру № 293 від 16 лютого 1981 року виданого виконавчим комітетом міської Ради депутатів трудящихся міста Лисичанська ОСОБА_1 надано право на зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 3).
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 13 листопада 2020 року в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).
З довідки № 403, від 11 листопада 2020 року виданої КП «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» вбачається, що ОСОБА_2 син позивачки в квартирі за адресою АДРЕСА_3 не проживає з лютого 2014 року і по теперішній час (а.с. 5).
До даних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Житлового кодексу УРСР, оскільки, спірна квартира не є власністю позивача і спір не стосуються визнання втратившим право на житло члена сім`ї власника житлового помешкання.
Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутньої особи може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.
Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Системний аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР строк, судом не встановлено перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача чи інших осіб, або умов, які б унеможливлювали проживання відповідача за вказаною адресою, обставини викладені в позові відповідачем не спростовані, реєстрація останнього у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у реалізації належних їй прав, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З огляду на зазначене, суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.
На підставі ст.ст. 9, 71, 72 ЖК УРСР та ст. ст. 10-13, 81, 141, 258-259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий сбір у розмірі 840,80 грн.
Відповідно до ст. 284 ЦПК заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова