РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/1589/20

Провадження №2/568/677/21

18 травня 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Сільман А.О.

секретар судового засідання Саган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 149570,32 грн. 3% річних, що еквівалентно 5427,08 доларів США станом на 01.09.2020 р.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір. Згідно умов договору, банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 24000 доларів США.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області у справі № 1714/839/12 від 27.12.12 р. звернуто стягнення на будинок в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 45628,30 доларів США; виселено громадян з житлового будинка.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 11.03.13 р. рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про виселення скасовано, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки- залишено без змін.

На даний час вказане рішення не виконано, зобов`язання за кредитним договором не виконані та борг не погашено.

Позивач посилається на вимоги ст.625 ЦК України та просить стягнути з відповідача 149570,32 грн. річних нарахованих за період з 08.07.12 р. по 01.09.2020 р.

У відзиві на позовну заяву та в запереченнях на відповідь на відзив, відповідач заперечив вимоги позовної заяви та просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з закінченням строків позовної давності. Зокрема, зазначив, що до спірних правовідносин застосовується спеціальна позовна давність строком один рік.

В письмових поясненнях та у відповіді на відзив позивач звернув увагу на те, що наявність рішення про звернення стягнення не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами, оскільки, договір дії до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Оскільки, строк виконання зобов`язання закінчився 17.10.17 р., то саме з цієї дати слід рахувати строк позовної давності.

Звернув увагу, що відповідно до п. 4.5 Договору, строк позовної давності за кредитним договором збільшений до 5 років.

Ухвалою від 19.01.21 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного правадження.

Ухвалами від 02.03.21 р., від 24.03.21 р. та від 21.04.21 р. розгляд справи відкладено.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задоволити. Пояснив, що Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області у справі № 1714/839/12 від 27.12.12 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення основної заборгованості за кредитним договором в сумі 22202,44 доларів США та відповідних нарахувань за користування кредитними коштами за період з 17.10.07 р. по 01.06.2012 р.

Вважає, що оскільки заборгованість по кредитному договору не погашена, то договірні правовідносини діють до повного виконання сторонами зобов`язань по кредитному договору. Оскільки, строк виконання зобов`язання по договору закінчився 17.10.17 р., тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено наступне.

17.07.2007 р. між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ROWWGA00002151, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 24000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 17.10.17 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17.07.2007 року між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого останній передав в іпотеку будинок загальною площею 99,00 кв.м., житловою площею 67,70 кв.м. з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами.

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2012 р. АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 27.12.12 р. у справі № 1714/839/12 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на будинок площею 99,00 кв.м. з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки. Виселено громадян, які проживають в вказаному житловому будинку.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 11.03.2013 р. рішення суду першої інстанції скасовано в частині вимог про виселення громадян з житлового будинка, рішення в частині звернення стягнення в рахунок погашення заблоргованості - залишено без з мін.

Вказане рішення суду не виконане та заборгованість за спірним кредитним договором відповідачами не сплачена.

Предметом позову у даній справі є стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за період з 08.07.12 р. по 01.09.2020 р.

Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступне положення чинного законодавства України.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повном обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 2.3.3 Договору передбачено, що банк має право розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язаний повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Отже, строк дії договору змінився з дня звернення банком в суд з позовом про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк Банк, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати інших передбачених умовами договору платежів, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Банку про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вказане, суд критично оцінює доводи позивача, що наявність рішення про звернення стягнення не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами та, що договір був чинний до 17.10.17 р.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів.

Формулювання статті 625 ЦК, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних нарахованих на несплачений борг.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). До вимоги про стягнення процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 цього кодексу).

Разом з тим, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.

З розрахунку 3% річних вбачається, що позивачем нараховано 149570,32 грн. 3% річних за період з 08.07.12 по 01.09.20 р., при цьому, розмір процентів, що зазначений у позовних вимогах включає в себе нарахування процентів на проценти, що є недопустимим.

Згідно конверта поштового відправлення, позивач звернуся в суд з даним позовом 09.10.2020р.

З огляду на наведене, враховуючи межі позовних вимог та строк позовної давності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення річних з 09.10.17 по 01.09.20 р. в розмірі 53 226,69 грн. (що еквівалентно 1931,30 доларів США).

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, судовий збір слід покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код 14360570) 53 226,69 грн. 3% річних та 841 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 24.05.21 р.

Суддя А.О. Сільман