Справа № 740/5572/20
Провадження № 2/740/405/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

учасники справи:

- представник позивача - Борисовець Олександр Григорович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

установив:

У грудні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2010 року № б/н у розмірі 37 273,31 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 22 вересня 2010 року відповідачка підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у банку.

Підписавши заяву, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідно до умов укладеного договору відповідачка зобов`язалася погашати заборгованість у встановлені в ньому терміни і порядку та сплачувати банку нараховані проценти та комісію в розмірах, визначених у договорі.

На підставі договору про надання банківських послуг банк відкрив на ім`я відповідачки картковий рахунок з початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та видав відповідачці у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8 000,00 грн.

Проте відповідачка не виконувала належним чином умов укладеного договору, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, розмір якої станом на 28 жовтня 2020 року становить 37 273,31 грн, з яких: 26 935,71 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 337,60 грн - заборгованість за простроченими процентами.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості за кредитом та судовий збір за подання позову до суду.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 09-00 год. 10 лютого 2021 року, яке в подальшому відкладено на 11-00 год. 10 березня 2021 року за клопотанням відповідачки.

У відзиві на позов ОСОБА_1 повністю заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Зокрема, посилання банку на підписану нею анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 22 вересня 2010 року вважала такими, що суперечать іншим твердженням позивача, а саме тому факту, що відповідачкою було отримано дві кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття - 13 червня 2012 року, термін дії - по березень 2016 року; № НОМЕР_2 , дата відкриття - 13 лютого 2015 року, термін дії - по серпень 2017 року. Убачається неспівпадіння дати підписання анкети-заяви та дат видання карток.

Крім того, відповідачка заперечила факт підписання нею документа, датованого 10 серпня 2018 року, зазначаючи, що підпис на ньому сформовано за допомогою комп`ютерної техніки, а не виконано нею власноруч, тому просила не визнавати указаний документ належним доказом. Також зазначила, що за банківськими кредитними картками № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 сплинула позовна давність. Просила застосувати позовну давність та наслідки її спливу, передбачені ст. 256, 257, 267 ЦК України, відмовивши у задоволенні вимог позивача за межами трирічного строку, та не брати до уваги зобов`язання що виникли до 11 січня 2018 року - дати, на яку не поширюється позовна давність.

Копії наданих позивачем документів на підтвердження наявності заборгованості не містять підписів уповноважених осіб, а підписано представником банку, який не має на це повноважень. У зв`язку з чим також просила не брати їх до уваги, оскільки вони є неналежними доказами.

Вважає що наданий банком розрахунок боргу не є достовірним доказом відповідно ст. 79 ЦПК України.

Відповідачка визнала факт отримання нею у 2010 році розрахункової картки - зарплатна картка, але повністю заперечила отримання кредитних карток та отримання кредитних коштів для своїх потреб. Звернула увагу на відсутність в анкеті-заяві строку повернення кредиту, а витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку не містить підпису відповідачки як позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка також не містить положень щодо розміру процентів. Крім анкети-заяви ОСОБА_1 не підписувала жодного документа, який банк зазначає частиною кредитного договору. На її думку, позивачем не доведено наявності в неї заборгованості у вказаному розмірі. Так, позивач не надав суду жодного доказу, який би свідчив про отримання відповідачкою кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну картку ОСОБА_1 , а саме по собі підписання заяви у 2010 році не підтверджує отримання кредиту в банку.

10 березня 2021 року ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області задоволено клопотання відповідачки та витребувано в АТ КБ «Приватбанк» документи, указані у клопотанні; судове засідання відкладено на 11-00 год. 15 квітня 2021 року.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що довіреність надана банком ОСОБА_2 з правом підписувати документи та засвідчувати їх своїм підписом на виконання наданих йому повноважень. Стосовно нарахованих процентів за користування кредитом, то відповідачка мала доступ до інформації про зміну умов кредитування, але за 10 років користування кредитними картками на зверталася до банку з питань неправильного нарахування відсотків. Випискою з рахунку підтверджується, що ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, знімаючи їх у банкоматі, розраховуючись за товари та послуги, тощо, що було б неможливим без отримання нею у користування кредитної картки. Стосовно заперечення ОСОБА_1 підписання паспорта споживчого кредиту, то він виконаний відповідачкою стилусом на планшеті - цифровий власноручний підпис, що є аналогом власноручного підпису. Стосовно позовної давності, яку просить застосувати відповідачка, то відповідно довідки про видачу кредитних карт, строк дії кредитної карти спливає 31 серпня 2017 року, банком подано позов 15 грудня 2020 року, тобто в межах позовної давності у три роки. ОСОБА_1 певний час належним чином виконувала свої зобов`язання перед банком, що свідчить про її ознайомлення з умовами надання кредиту та визнання зобов`язань.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з викладених у ньому обставин. Надав суду для огляду в судовому засіданні оригінал анкети-заяви, підписаної відповідачкою 22 вересня 2010 року.

Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідачки - адвокат Литовченко Д. М. подав до суду заяву про розгляд справи в його та відповідачки відсутність, підтримав відзив проти позову та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 22 вересня 2010 року відповідачка ОСОБА_1 підписала бланк анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 14).

У судовому засіданні судом досліджено оригінал указаної анкети-заяви та встановлено, що вона містить загальну інформацію про ОСОБА_1 (паспортні відомості, місце проживання, контакти), підписана нею 22 вересня 2010 року, а також в ній міститься відмітка про надання їй зарплатної картки.

При цьому в указаній анкеті-заяві не зазначено жодних відомостей про видання на ім`я відповідачки кредитної картки з відповідними умовами користування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що на підставі договору про надання банківських послуг банк відкрив на ім`я відповідачки картковий рахунок з початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та видав відповідачці у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8 000,00 грн.

Відповідно до наданої банком довідки 13 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, видано карту № НОМЕР_1 , термін дії - 03/16, а 13 лютого 2015 року - карту № НОМЕР_2 , термін дії - 08/17 (а. с. 12).

За змістом позовної заяви, і це підтверджується довідкою про зміну умов кредитування (а. с. 13), кредитний ліміт на картці № НОМЕР_1 у момент її видачі - 13 червня 2012 року становив 8000,00 грн, та 31 січня 2017 року збільшився до 10 100,00 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 13 червня 2012 року по 31 грудня 2015 року у відповідачки перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 8104,77 грн, з яких: 7821,66 грн - заборгованість за кредитом; 283,11 грн - заборгованість за процентами (а. с. 4 - 6).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року у відповідачки перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 30 062,55 грн, з яких: 28 275,02 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1788,53 грн - заборгованість за нарахованими процентами (а. с. 7 - 10).

Крім того, банком надано розрахунок за період з 01 жовтня 2019 року по 28 жовтня 2019 року, відповідно до якого заборгованість становить 37 273,31 грн, з яких: 26 935,71 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 337,60 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 11).

Разом з цим до позовної заяви додано інформаційний лист про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту від 10 серпня 2018 року, який містить підпис ОСОБА_1 . Так, у ньому зазначено ліміт отриманого кредиту безготівковим шляхом (на картковий рахунок) - 50 000,00 грн та можливість його збільшення до 75 000,00 грн; цільове призначення - споживчі потреби; строк договору - 240 місяців. У вказаному листі зазначені процентні ставки, які застосовуються за межами пільгового періоду, у розмірі 43,2 % - для кредитної карти «Універсальна» та 42 % - для карти «Універсальна Голд»; процентні ставки, які застосовуються при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, у розмірі 86,4 % - для кредитної карти «Універсальна» та 84 % - для карти «Універсальна Голд». Крім того, указано, що тип процентної ставки є фіксованим та може бути змінений за згодою кредитодавця та споживача шляхом укладання додаткової угоди до договору про споживчий кредит, та що наведена інформація зберігає свою чинність та є актуальною до 25 серпня 2018 року (а. с. 15).

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи поданий банком позов, суд враховує висновки Верховного Суду, зокрема, Великої Палати, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у подібних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог позивач надав Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку.

При цьому, наведені Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку позичальником ОСОБА_1 не підписані.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідачка ОСОБА_1 , була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на той час взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному позивачем розмірі.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг Приватбанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що АТ КБ «Приватбанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованими відповідно до Умов та правил банківських послуг Приватбанку.

Щодо позовних вимог про стягнення суми кредиту (тіла кредиту) слід зазначити таке.

За змістом п. 2.3, 2.4, 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 471/1403/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 553/1449/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 759/6799/15-ц.

Підписана відповідачкою анкета-заява від 22 вересня 2010 року містить відмітку про видання відповідачці зарплатної картки та не містить жодних відомостей про видання відповідачці кредиту, розмір процентів за користування кредитними коштами, як і про видану на ім`я відповідачки картку за цим договором (номер, строк дії), а також строк кредитування.

Згідно з наданою банком довідкою на ім`я ОСОБА_1 видано дві картки: НОМЕР_1 , термін дії - 03/16, видана 13 червня 2012 року; № НОМЕР_2 , термін дії - 08/17, видана 13 лютого 2015 року.

Водночас матеріали справи не містять письмових договорів, укладених між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , зокрема, заяв на видачу кредиту, підписаних відповідачкою, на підставі яких останній видані картки № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

У справі відсутні жодні відомості на підтвердження того, що будь-яка з вищевказаних карток видавалася або пролонгувалася внаслідок підписання відповідачкою 22 вересня 2010 року анкети-заяви.

Крім цього, відповідно до наданої банком довідки (а. с. 13) за картою № НОМЕР_1 , старт карткового рахунку зазначено саме 13 червня 2012 року, остання зміна кредитного ліміту - 31 січня 2017 року - збільшено до 10 100,00 грн.

Таким чином, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що кредитні картки № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 видані відповідачці саме до анкети-заяви від 22 вересня 2010 року.

Із доданих до позовної заяви розрахунків заборгованості за договором б/н від 22 вересня 2010 року (а. с. 4 - 11) убачається, що ці розрахунки складені за період з 13 червня 2012 року до 28 жовтня 2020 року. Разом з цим у вказаних розрахунках не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріпленим у ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року, а також не скріплені печаткою банку.

Більше того, виписка за договором б/н станом на 30 жовтня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 охоплює період 13 червня 2012 року - 01 липня 2020 року (а. с. 50 - 56). Указана виписка не містить підпису уповноваженої особи, яка її оформила.

Таким чином, додані позивачем до позовної заяви докази не стосуються правовідносин сторін, які виникли 22 вересня 2010 року на підставі підписаної відповідачкою анкети-заяви.

Також не можуть вважатися належними і допустимим доказами на підтвердження видачі відповідачці кредитної картки до анкети-заяви від 22 вересня 2010 року надана банком комп`ютерна роздруківка фотознімка ОСОБА_1 з пластиковою карткою, оскільки на ній не відображено інформації щодо номера картки, строку її дії, та на підставі якого саме договору вона видавалася (а. с. 138, 139).

За змістом ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачкою кредитної картки, відкриття карткового рахунку саме до анкети-заяви від 22 вересня 2010 року, отримання відповідачкою кредитного ліміту в розмірі, зазначеному в позові, а також перевипущення (пролонгування) кредитної картки, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за сумою кредиту (тілом кредиту) та похідних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором б/н від 22 вересня 2010 року.

При ухваленні рішення суд ураховує також правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах, зокрема, від 23 жовтня 2019 року у справі № 136/695/17 (провадження № 61-3723св18), від 18 березня 2020 року у справі № 203/2296/17 (провадження № 61-46086св18), від 20 травня 2020 року у справі № 314/1253/16 (провадження № 61-19784св18) у подібних правовідносинах.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 273, 274 - 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене і підписане 05 травня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко