Провадження № 22-ц/802/578/21 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ КБ «Приватбанк» подало до суду даний позов, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 25 листопада 2007 року. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Позивач вказує, що у подальшому кредитний ліміт збільшувався до 12 000 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 3.2., 3.3. Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Позивач зазначає, що надав відповідачу кредит, однак він неналежно виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 05 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 22 204 грн 01 коп., яка складається з: 16 409 грн 83 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 5 794 грн 18 коп. - заборгованість за користування кредитом.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 листопада 2007 року у загальному розмірі 22 204 грн 01 коп. та судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором згідно заяви № б/н від 25 листопада 2007 року у розмірі 16 409 грн 83 коп., що складається з тіла кредиту.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду у частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення про їх задоволення, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитом не відповідає обставинам справи, якими підтверджено факт укладення сторонами спору кредитного договору та погодження ними усіх його істотних умов, в тому числі щодо сплати цих платежів. Тому, на думку позивача, йому безпідставно було відмовлено у їх стягненні.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 13 травня 2021 року, дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 3 840 грн на платіжну картку на строк 12 місяців з 25 листопада 2007 року по 25 листопада 2008 року (а.с.20).

Відповідно до довідки банку про зміну умов кредитування відповідачу встановлювався різний кредитний ліміт, а саме за період з 26 листопада 2007 року по 25 грудня 2019 року він неодноразово збільшувався та найбільший його розмір становив 12 000 грн, 03 березня 2020 року ліміт зменшено до 0 грн.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач погоджується, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також вказував, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується наданим банком розрахунком кредитної заборгованості.

З розрахунку банку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 05 жовтня 2020 року становить 22 204 грн 01 коп., яка складається з: 16 409 грн 83 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 5 794 грн 18 коп. - заборгованість за простроченими відсотками(а.с.5-17).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 цього Кодексу встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «Приватбанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банком як доказ укладення договору з відповідачем суду надано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 25 листопада 2007 року, наявної в матеріалах справи, процентна ставка визначена двічі, а саме у розмірі 1 % на місяць на залишок заборгованості за кредитом та у розмірі 3,4 % на місяць на залишок заборгованості за кредитом. З розрахунку заборгованості не зрозуміло виходячи з якої процентної ставки банк нараховував заборгованість по процентах за користування кредитом. Оскільки розмір процентної ставки є суперечливим, процентна ставка на суму залишку заборгованості за кредитом в подальшому то збільшувалася то зменшувалася банком в односторонньому порядку, враховуючи періодичне використання відповідачем кредитних коштів та погашення кредиту, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення на користь банку з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентах за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 листопада 2007 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Разом з тим, у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

Із приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 05 жовтня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту на звітну дату становить 16 409 грн 83 коп., тому враховуючи ту обставину, що відповідач фактично отримав та використовував кошти перераховані банком на його кредитну картку, але не повернув їх, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку цієї суми заборгованості, та задовольнив вимогу банку у цій частині.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом, оскільки відсоткова ставка була визначена на рівні 3,4 % на місяць, про що зазначено в самій анкеті-заяві, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем на підтвердження заявлених вимог докази є суперечливими за своїм змістом, оскільки у анкеті-заяві, окрім відсоткової ставки 3,4 % на місяць на залишок заборгованості, зазначений й інший розмір відсоткової ставки - 1 % на місяць на залишок заборгованості за кредитом, тобто розмір відсоткової ставки є суперечливим, а з наданих позивачем доказів, зокрема розрахунків заборгованості вбачається, що ним нараховувались відсотки у підвищеному розмірі, а саме: 36%, 30%, 34,80 %, 43,20 % на рік, 3,6-3,5 % на місяць.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: