РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/5236/19

Провадження № 22-ц/4815/460/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача

Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року у складі судді Штогуна О. С., ухвалене в м. Рівне о 08 годині 32 хвилин, повний текст рішення виготовлено 22 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що від шлюбу з відповідачем, який на даний час розірваний в судовому порядку, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу, дочка залишилась проживати з нею. З часу розірвання шлюбу, ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, свідомо ними нехтує: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не бере участі у її вихованні та розвитку, не цікавився навчанням у дошкільному та шкільному навчальному закладі, не надає матеріальної допомоги та не цікавиться станом її здоров`я, не спілкується з дитиною взагалі, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». В зв`язку із наведеним, 06 грудня 2017 року вона звернулась у Рівненський районний суд Рівненської області із позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки. Однак, постановою Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року в задоволенні її позову було відмовлено, а відповідача попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дочки. З часу прийняття Рівненським апеляційним судом вказаної постанови, відповідач на шлях виправлення не став, своє ставлення до виховання дитини не змінив. В подальшому це може призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Переконана, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки виключно сприятиме захисту інтересів дитини. Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних та достовірних доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявністю конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також тим, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує. Судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом; суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Доводить, що суд не дав належної правової оцінки тій обставині, що постановою Рівненського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 570/3742/17 було скасовано рішення Рівненського районного суду від 14.05.2018 року про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 та уже було попереджено його про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, ОСОБА_4 . Додає, що натомість із наявних у справі доказів, а саме: психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_4 від 08.10.2019 та 13.03.2020, довідки з танцювального клубу «Aleksa sport dance» від 15.1.2019, довідки КЗ «Рівненський міський палац культури» Рівненської міської ради вбачається, що відповідач свого ставлення до дитини не змінив, не цікавиться нею, коштів на утримання не надає. Зазначає про помилковість твердження суду про те, що спроба відповідача 06.04.2020 року побачитися із дочкою була неправильно розцінена нею як переслідування та психологічне насильство, оскільки постановою Рівненського міського суду від 16.04.2020 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказує на неповне з`ясування судом обставин справи в частині показань свідка ОСОБА_6 , директора школи, яку відвідує їхня з відповідачем дочка, котрий показав, що відповідач двічі приходив до школи, однак суд залишив поза увагою, що ці візити мали разовий характер та в часі збігалися із подачею касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції та подачею повторного позову про позбавлення батьківських прав, а в усі інші періоди з листопада 2018 року до початку 2020 року жодного візиту не було. Зазначає про помилкове вжиття місцевим судом формулювання про самоусунення органу опіки і піклування Рівненського міськвиконкому від вирішення питання про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, та вважає, що таке твердження суперечить положенням ч. 3 ст. 19 СК України. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 14 вересня 2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Рівненського міського управління юстиції. Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 29 липня 2009 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано, малолітню ОСОБА_4 залишено проживати з матір`ю.

Щодо місця проживання дитини між батьками спір відсутній.

12 квітня 2015 року ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_9 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області 12 квітня 2015 року.

04 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Рівненського районного суду Рівненської області із позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_4 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 травня 2018 року позов задоволено, ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 ..

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 травня 2018 року скасоване та постановлене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено, відповідача попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з цим позовом повторним про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 покликлася на те, що відповідач ставлення до виховання дочки не змінив, продовжує нехтувати батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання дитини. Такі ж доводи нею наведені і в апеляційній скарзі, що є предметом цього перегляду.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_6 , який показав, що відповідач ОСОБА_2 у 2018 році намагався зустрітись із дочкою за місцем її навчання та налагодити з нею контакт, однак в зв`язку із відсутністю бажання на таку зустріч у дитини та за вказівкою позивачки його не допустили до дитини.

Згідно листа Органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому №01-18/399 від 11 січня 2019 року, ОСОБА_2 в січні та вересні 2019 року звертався до зазначеного органу опіки та піклування із заявами про визначення йому способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_10 , однак орган опіки та піклування від вирішення даного спору самоусунувся, жодних заходів впливу не вживав.

06 березня 2020 року відповідач вдався до чергової спроби побачитись із дочкою ОСОБА_10 , однак позивачкою такий вчинок був розцінений як переслідування і психологічне насильство, з приводу чого вона звернулася до Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області із заявою про винесення стосовно ОСОБА_2 термінового заборонного припису і притягнення його до адміністративної відповідальності.

З метою підтвердження вчинення відповідачем 06 березня 2020 року психологічного насильства щодо дочки ОСОБА_10 , позивач надала постанову судді Рівненського міського суду від 16 квітня 2020 року, якою притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства).

З висновку органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 » наданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 29 жовтня 2020 року за №08-1170 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі позивачка покликається як на незаконність оскаржуваного рішення на неналежну оцінку місцевим судом висновку органу опіки і піклування, однак такі покликання апеляційним судом оцінюються критично.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно не погодився із висновком висновку органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », наданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 29 жовтня 2020 року за №08-1170, оскільки він є недостатньо обґрунтованим. Так, в цьому висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на вимогу про наявність винної поведінки відповідача, що є визначальним при вирішенні таких питань, а також не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання даного конфлікту, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Покликання апеляційної скарги на те, що з боку відповідача має місце ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_3 , і що ініціатива зустрічі із нею мала разовий характер, зумовлений судовими справами щодо позбавлення батьківських прав, апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать здобутим по справі доказам. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач дійсно не спілкується зі своєю дочкою та не бере участі у її вихованні, пояснюючи свої поведінку тим, що позивачка ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні із дочкою, а він сам не бажає приходити і конфліктувати, щоб психологічно не травмувати дитину. Крім того, як встановлено судом, з боку відповідача ОСОБА_2 мало місце звернення в січні та вересні 2019 року звертався до органу опіки та піклування із заявами про визначення йому способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_10 , що, в свою чергу, вказує на те, що він не втратив інтересу до спілкування з дитиною та участі в її вихованні.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є передчасним, а наведені позивачкою доводи щодо необхідності вжиття такого крайнього заходу не підтверджені достовірними, достатніми та належними доказами в розумінні ст. 77-80 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.