Єдиний унікальний номер судової справи: 487/7848/20
Номер провадження: 22-ц/812/975/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача - Гагашкіної Л.І. , представника відповідачки - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в його інтересах

адвокатом Гагашкіною Лілією Іванівною

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2021 року, постановлену під головуванням судді - Цуркан Р.С. в приміщенні того ж суду о 10 - 47 год. за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначав, що він перебуває у шлюбі з відповідачкою з 26 червня 1999 року. У період шлюбу подружжям було придбано майно: земельна ділянка, площею 1500 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 кадастровий номер :17:051:0001; земельна ділянка, площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1 кадастровий номер :17:051:0002; житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 ; однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; чотирикімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилаючись на те, що вказане майно сторонами було придбано в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 1500 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 кадастровий номер :17:051:0001; на Ѕ частину земельна ділянка, площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1 кадастровий номер :17:051:0002; визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 ; здійснити поділ однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ним право власності на Ѕ частину чотирикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати об`єктами спільної сумісної власності, набутим подружжям у шлюбі наступне майно: земельна ділянка площею 1500 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :17:051:0001; об`єкт незавершеного будівництва: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки HYNDAI, легковий комбі В, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки Lexus модель RX300 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 . Визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_3 наступне майно: земельна ділянка площею 1500 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :17:051:0001; об`єкт незавершеного будівництва: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Lexus модель RX300 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 . Визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_4 наступне майно: однокімнатну квартиру №26 загальною площею 36,3 кв.м., житловою площею 18,4кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; чотирьохкімнатну квартиру №25 загальною площею 78,90 кв.м., житловою площею 49,90кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки HYNDAI, легковий комбі В, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації вартість його частки у спільному майні подружжя різницю вартості присуджених кожному з подружжя в сумі 127 036 грн.

Одночасно з уточненим позовом ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно, а саме: автомобіль марки HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 із забороною вчиняти будь-які дії, пов`язані з продажем, даруванням, зняттям з обліку чи відчуженням іншим шляхом автомобіля марки HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 до набрання рішенням суду законної сили.

Заява мотивована тим, що позивач має побоювання щодо того, що відповідачка має намір продати вказане авто, оскільки як йому стало відомо, що після відкриття провадження у даній справі, відповідачка з метою уникнення поділу вказаного автомобіля має намір його продати у зв`язку з чим звернулась до працівників АВТО ПОДІУМ, що розташований у м. Миколаєві по вул. Садова, 25 А Б де наразі і знаходиться вказаний автомобіль.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що твердження позивача про те, що невжиття такого заходу забезпечення позову як арешт даного автомобіля може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки у випадку можливого відчуження даного автомобіля ця обставина ніяким чином не перешкоджатиме виконанню рішення суду у випадку ухвалення судового рішення на користь позивача є необґрунтованим. Крім того, у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа №487/1497/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якій наявна вже вимога про поділ автомобіля марки Hyundai 2008 року випуску. У зв`язку з чим забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль є недоцільним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Гагашкіна В.І. посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила її скасувати, а заяву про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував того, що предметом позову є поділ майна подружжя, тому вимоги про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборонити вчиняти певні дії є співмірними із заявленими позовними вимогами та вбачається ймовірність ускладнення виконання або невиконання судового рішення у випадку незадоволення судом заяви тобто накладення арешту на майно до вирішення спору по суті не призвело б до обмеження прав відповідачки щодо володіння автомобілем, а слугувало б заходом запобігання можливих порушень прав позивача у разі відчуження відповідачкою вказаного рухомого майна на користь третіх осіб. Більш того, заявником були надані реальні докази можливого утруднення виконання рішення суду, оскільки відповідачка намагається відчужити вказаний автомобіль на користь третіх осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не в повній мірі відповідає.

Так, відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частини1статті 150ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та(або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії;

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У справі, яка переглядається, позивач просив накласти арешт на автомобіль марки HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 та заборонити вчиняти будь-які дії, пов`язані з продажем, даруванням, зняттям з обліку чи відчуженням іншим шляхом автомобіля марки HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 до набрання рішенням суду законної сили.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та уточненої заяви, позивач посилаючись на те, що з 26 червня 1999 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою придбали нерухоме та рухоме майно, в тому числі і автомобіль марки HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 власником якого на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 25 жовтня 2008 року є ОСОБА_4 та просив провести поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності за ним та за відповідачкою рухомого та нерухомого майна із стягненням грошової компенсації вартості його частки у спільному майна подружжя.

Згідно змісту позовних вимог, заявлених позивачем, предметом спору у даній справі є поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно за кожним із подружжям та стягнення грошової компенсації вартості його частки у спільному майні тобто зі змісту позовної заяви вбачається наявність спору між сторонами щодо поділу спільного майна.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя, в тому числі і автомобіля марки HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 .

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач її обґрунтовував наявністю наміру з боку відповідачки продати вказане авто.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції не звернув увагу на те, що автомобіль HYNDAІ, легковий комбі В, 2008 року виписку, державний номер НОМЕР_1 є предметом спору, а відтак його відчуження на користь третіх осіб до розгляду спору судом впливатиме на визначення вартості всього спільного майна та присудження грошової компенсації одному із подружжя.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Посилання суду на наявність у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якій наявна вже вимога про поділ автомобіля марки Hyundai 2008 року випуску не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оскаржувана ухвала на підставі п. п. 1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви шляхом накладення арешту на автомобіль марки HYNDAI, легковий комбі В, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 та заборонити останній вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням, зняттям з обліку вказаного автомобіля до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Гагашкіною Лілією Іванівною задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки HYNDAI, легковий комбі В, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , заборонити ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням, зняттям з обліку автомобіля марки HYNDAI, легковий комбі В, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.