МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/3948/16 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/3/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю представника відповідачки Жосан В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І. у приміщенні суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство (далі-АТ) «Альфа-Банк», звернувся до суду з позовом, в якому посилався на те, що 27 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АКБ «Укрсоцбанк», який змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф3.14/19, відповідно до умов якого Банк надав відповідачці транш у розмірі 60 000 доларів США у тимчасове користування зі сплатою 13 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 26 грудня 2017 року. Відповідно до п. 1.1.1 Договору кредиту, відповідачка зобов`язалась погашати кредит щомісячно відповідно до графіку, сплачувати проценти та комісії в строки встановлені договором. Однак, ОСОБА_1 всупереч умовам договору взяті на себе зобов`язання по сплаті відсотків та внесення чергових частин кредитних коштів припинила виконувати належним чином, чим порушила умови договору кредиту. Отже, у відповідачки внаслідок порушення нею зобов`язань щодо повернення отриманого кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами станом на 26.09.2016 року виникла заборгованість, що становить 23389,73 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на 26.09.2016р. складає 607913,72 грн., яка згідно із розрахунком заборгованості складається із: суми заборгованості за кредитом 18500 доларів США (480826,58 грн.); суми заборгованості за відсотками 4889,73 доларів США (127087,14 грн.). Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-ФЗ. 14/19 від 27.12.2007 року у гривневому еквіваленті у розмірі 607813,72 грн., а також судовий збір у розмірі 9118,71 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року позов задоволено. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», заборгованість за кредитним договором № 2007/694-Ф3. 14/19 від 27.12.2007 року, станом на 26.09.2016 року в сумі 23389,73 доларів США, що еквівалентно 607913,72 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 18500,00 доларів США, що еквівалентно 480826,58 грн.; сума заборгованості за відсотками 4889,73 доларів США, що еквівалентно 127087,14 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням суду, відповідачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати заочне рішення суду та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, недоведеність обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідачки підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити, а також застосувати строки позовної давності.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що 27.12.2007 року між Акціонерно -комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 2007/694-Ф3.14/19, згідно якого відповідачці було надано кредит у розмірі 60000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 26.12.2017 року та з оплатою 13,00% річних за користування кредитом, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені даним кредитним договором.

Відповідачка належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 26.09.2016 року становить - 23389,73 доларів США, що еквівалентно 607913,72 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 18500,00 дол. США, що еквівалентно 480826,58 грн.; сума заборгованості за відсотками 4889,73дол. США, що еквівалентно 127087,14 грн.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності та врахувавши положення ст. ст. 526, 527, 530, 599, 610, 611, 615, 625, ч.1 ст. 1049, ст. 1054 ЦК України, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга ст. 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції). Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа. Відповідно до аб. 5 ч. 5ст.74 ЦПК України лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований судом відповідачці, який разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідачки за місцем проживання ( а. с. 30).

Згідно із ч. 9 ст. 74 ЦПК України( в редакції чинній на час ухвалення рішення) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 10 зазначеної статті друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 "Про порядок визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме", оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання (перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків.

Відповідно до ч. 5 Порядку КМУ за поданням Державної судової адміністрації України щороку до 1 грудня визначає друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та затверджує перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, у яких розміщуються оголошення про виклик до суду, що підлягає опублікуванню в газеті "Урядовий кур`єр".

Згідно з п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року № 972-р «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме» друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, визначено газету "Урядовий кур`єр".

Відповідно до переліку друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, затвердженого розпорядженням КМУ від 14 грудня 2016 року № 972-р, у Миколаївській області визначено газети «Южная правда» та «Рідне Прибужжя».

Отже, виклик повинен бути обов`язково опублікованим перш за все у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання (перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків.

Із матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи судом останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідачки було АДРЕСА_1 , з якого вона була 24.05.2013р. виписана за рішенням суду від 26.03.2013р.( а. с. 33). Тому в подальшому її виклик до суду на 23 травня 2017р. здійснювався судом через оголошення у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження, а саме через оголошення у газеті «Южная правда» ( а. с. 38).

Проте матеріали справи не містять даних про те, що вона через газету "Урядовий кур`єр" викликалася в судове засідання, призначене на 23 травня 2017 року, у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до неї.

Таким чином, оскільки виклик відповідачки у судове засідання не був здійснений через друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, то відсутні підстави для висновку про те, що виклик відповідачки був здійснений у відповідності до вимог зазначеного законодавства.

Отже, судом першої інстанції було порушено право відповідачки знати про час і місце судових засідань (ч.2 ст. 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У заяві від 26 вересня 2018 року про перегляд заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року відповідачка вказувала, що вона не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати право на захист своїх інтересів, що в матеріалах справи відсутні достатні докази для задоволення позовних вимог банку.

Суд першої інстанції в ухвалі від 31 січня 2019 року вважав, що відповідачка належним чином повідомлялася про день, час і місце розгляду справи, а заява про перегляд заочного рішення не містить відомостей про поважність причин її не прибуття до суду та не містить посилань на докази, що підтверджують її заперечення проти вимог позивача. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі відповідачка повторно вказала на те, що не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду справи, що само по собі є поважною причиною для неявки до суду, а тому не змогла реалізувати своє право на захист своїх інтересів в суді.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1ст.8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (ч.1 ст.6, ч. 1 та 2 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України ( ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанцій; ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016р.). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст.10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заочним рішенням суду у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідачку належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на захист своїх інтересів в суді. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Згідно ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Як убачається з матеріалів справи, 27.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновленої кредитної лінії №2007/694-Ф3.14/19, згідно якого відповідачці було надано кредит у розмірі 60000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 26.12.2017 року та з оплатою 13,00% річних за користування кредитом, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені даним кредитним договором.

Відповідачкою факт підписання договору про надання відновленої кредитної лінії №2007/694-Ф3.14/19 від 27 грудня 2007р. не оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.1.1.1 кредитного договору, укладеного між сторонами, надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту до 60000дол. США згідно графіку змін максимального ліміту заборгованості.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що видача траншів проводиться шляхом видачі готівки з позичкового рахунку № НОМЕР_1 у Рішельєвському відділенні Одеській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу. Моментом (днем) надання траншу вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку в сумі відповідного траншу кредиту (п.2.2). Моментом (днем) повернення траншу вважається день зарахування на позичковий рахунок кредитора суми траншу кредиту (п.2.3).

Згідно п. 3.1.1 кредитного договору банк зобов`язався протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорами, вказаними в п. 1.3 цього договору і виконання позичальником п. п. 3.3.1,3.3.3 цього договору, відкрити позичальнику у Рішельєвському відділенні Одеській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок № НОМЕР_1 і сплатити з нього розрахункові документи позичальника або видати готівку в межах суми кредиту в порядку, визначеному цим договором та додатками до нього.

Для виконання умов договору Банком позичальникові було відкрито у Рішельєвському відділенні Одеській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок № НОМЕР_1 , з якого за заявами відповідачки були видані їй кошти у розмірі 56100 доларів США, що підтверджується заявами відповідачки на видачу кредитних траншів від 27.12.2007р. про видачу 5000дол.США, від 28.12.2007р. про видачу 2500дол.США, від 04.02.2008р. про видачу 600дол.США, від 06.02.2008р. про видачу 6200дол.США, від 14.02.2008р. про видачу 1800дол.США, від 18.02.2008р. про видачу 6400дол.США, від 25.02.2008р. про видачу 400дол.США, від 05.03.2008р. про видачу 5000дол.США, від 13.03.2008р. про видачу 2000дол.США, від 17.03.2008р. про видачу 3500дол.США, від 19.03.2008р. про видачу 4000дол.США, від 02.04.2008р. про видачу 7000дол.США, від 02.04.2008р. про видачу 10000дол.США, від 04.04.2008р. про видачу 2100дол.США, а також заявами на видачу готівки.

Відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003р. № 337, яка була чинною до 15.07.2011р. (п.2,3 Розділу1,п.1,2,3,4 Глави1 Розділу3) та Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011р. № 174, яка була чинною до 01.11.2018р. (п.1.1,1.3,4 Розділу1), до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями, належать, зокрема, заяви на видачу готівки. При цьому касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов`язкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище) також належать номер рахунку та найменування і код банку отримувача.

Матеріали справи містять заяви на видачу готівки:

№ 001 від 27.12.2007р. у сумі 5000дол.США (еквівалент у гривнях 25250грн.);

№ 001 від 04.02.2008р. у сумі 600дол.США(еквівалент у гривнях 3030грн.);

№ 001від 06.02.2008р. у сумі 6200дол.США (еквівалент у гривнях 31310грн.);

№ 56 від 15.02.2008р. у сумі 1800дол.США(еквівалент у гривнях 9090грн.);

№ 002 від 19.02.2008р. у сумі 6400дол.США(еквівалент у гривнях 35350грн.);

№ 003 від 05.03.2008р. про отримання 7000дол.США(еквівалент у гривнях 32320грн.);

№ 010 від 14.03.2008р. у сумі 2000дол.США(еквівалент у гривнях 10100грн.);

№ 020 від 18.03.2008р. у сумі 3500дол.США(еквівалент у гривнях 17675грн.);

№ 16 від 19.03.2008р. у сумі 4000дол.США(еквівалент у гривнях 20200грн.);

№ 010 від 24.03.2008р. у сумі 2100дол.США(еквівалент у гривнях 10605грн.);

№ 005 від 02.04.2008р. у сумі 7000дол.США(еквівалент у гривнях 35350грн.).

В даних заявах зазначено отримувача- ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , дебет рахунку НОМЕР_3 , кредит рахунку НОМЕР_4 , зміст операції видача траншу на поточні потреби згідно дог. кредиту № 2007/694-Ф3.14/19 від 27 грудня 2007р. Дані заяви на видачу готівки містять підписи від імені отримувача та банку, а також штамп відділення № 689 Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк».

Крім того, банком були надані копії заяв на видачу готівки:

№ 023 від 29.12.2007р. у сумі 2500дол.США(еквівалент у гривнях 12625грн.);

№ 007 від 26.02.2008р. у сумі 400дол.США(еквівалент у гривнях 2020грн.);

№ 010 від 03.04.2008р. у сумі 7600 дол. США (еквівалент у гривнях 38380грн.).

В даних документах також зазначено отримувача- ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , дебет рахунку НОМЕР_3 , кредит рахунку НОМЕР_4 , зміст операції видача траншу на поточні потреби згідно дог. кредиту № 2007/694-Ф3.14/19 від 27 грудня 2007р. Проте дані копії заяв на видачу готівки не містять підписи від імені отримувача та банку, а також штамп відділення АКБ «Укрсоцбанк». Згідно письмових пояснень представника позивача, дані копії були роздруковані з електронної системи банку, оскільки оригінали були втрачені.

Позивачем була надана суду виписка по особовому рахунку, в якій відображені операції з видачі наступних траншів кредиту на поточні потреби згідно дог. кредиту № 2007/694-Ф3.14/19 від 27 грудня 2007р. ОСОБА_1 , в тому числі 29.12.2007р. у сумі 2500дол.США(еквівалент у гривнях 12625грн.); 26.02.2008р. у сумі 400дол.США(еквівалент у гривнях 2020грн.); 03.04.2008р. у сумі 7600дол. США (еквівалент у гривнях 38380грн.).

Зазначені докази були надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3181-20 від 09 грудня 2020 року дев`ять підписів від імені ОСОБА_1 в графі «підпис отримувача» в заявах на видачу готівки № 001 від 04.02.2008р., № 001 від 06.02.2008р., № 56 від 15.02.2008р., № 002 від 19.02.2008р., №003 від 05.03.2008р., №010 від 14.03.2008р., №020 від 18.03.2008р., №16 від 19.03.2008р., № 005 від 12.04.2008р. а також 14 підписів від імені ОСОБА_1 в заявах на видачу кредитних траншів від 27.12.2007р. про видачу 5000дол.США, від 28.12.2007р. про видачу 2500дол.США, від 04.02.2008р. про видачу 600дол.США, від 06.02.2008р. про видачу 6200дол.США, від 14.02.2008р. про видачу 1800дол.США, від 18.02.2008р. про видачу 6400дол.США, від 25.02.2008р. про видачу 400дол.США, від 05.03.2008р. про видачу 7000дол.США, від 13.03.2008р. про видачу 2000дол.США, від 17.03.2008р. про видачу 3500дол.США, від 19.03.2008р. про видачу 4000дол.США, від 02.04.2008р. про видачу 7000дол.США, від 02.04.2008р. про видачу 10000дол.США, від 04.04.2008р. про видачу 2100дол.США, виконані ОСОБА_1 .

Заява на видачу готівки № 010 від 24.03.2008р. являє собою електрофотокопію документа, не є оригіналом, тому підпис в зазначеному документі експертом не досліджувався.

Аналіз зазначених доказів у справі у їх сукупності свідчить про доведеність видачі банком відповідачці коштів за укладеним між сторонами договором про надання відновленої кредитної лінії №2007/694-Ф3.14/19 від 27 грудня 2007р. у сумі 56100дол. США.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідачка 01.04.2009р. підписала додаткову угоду № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року та до грудня 2014р. здійснювала платежі, направлені на погашення заборгованості за кредитом, що також спростовує її ствердження про не отримання кредитних коштів за укладеним договором. Загалом згідно довідки позивача станом на 22 квітня 2019р. відповідачкою в рахунок погашення заборгованості за кредитом було сплачено 74022,11дол. США, з яких на погашення тіла кредиту- 37600дол. США, а на погашення відсотків- 36422,11дол. США (а. с. 7-12, т.2).

З повідомлення експерта Дніпропетровського науково - дослідного експертно -криміналістичного центру МВС № 23/11.3/181 від 15 листопада 2019 року про неможливість проведення судової експертизи вбачається, що йому також були надані для дослідження заяви на видачу готівки: №001 від 27.12.2007р. у сумі 5000дол.США; № 001 від 04.02.2008р. у сумі 600дол.США; № 001 від 06.02.2008р. у сумі 6200дол.США; № 56 від 15.02.2008р. у сумі 1800дол.США; № 002 від 19.02.2008р. у сумі 6400дол.США; №003 від 05.03.2008р. у сумі 7000дол.США; №010 від 14.03.2008р. у сумі 2000дол.США; №020 від 18.03.2008р. у сумі 3500дол.США; №16 від 19.03.2008р. у сумі 4000дол.США; № 005 від 12.04.2008р. у суму 7000дол.США, в яких зазначені отримувач ОСОБА_1 , дебет та кредит рахунку, зміст операцій, реквізити паспорту, підписи від імені отримувача та банку, штамп відділення №689 Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк».

Також експерт стверджує, що йому були надані виписки по особовому рахунку № НОМЕР_5 за період з 15.04.2011р. по 03.04. 2015р., № НОМЕР_6 на період з 11.02.2014р. по 10.11.2017р., № НОМЕР_7 за період 15.04.2011р. по 27.12.2017р., № НОМЕР_8 за період з 121.08.2014р. по 03.04. 2015р., які знаходяться в матеріалах справи. Але оскільки в них відсутні прізвища і підписи осіб або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні, експертом вони не були взяті до уваги.

Посилався експерт і на те, що йому не були надані належним чином оформлені первинні документи по сплаті кредиту, процентів, комісій та інших платежів за договором.

Тому експерт дійшов висновку про неможливість проведення судової експертизи зв`язку з не надання експерту всіх необхідних даних для проведення експертного дослідження.

Однак, відповідно до п.5.6, 5.9 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003р., виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Операції в іноземній валюті в аналітичному обліку ведуться в подвійній оцінці, а саме: в іноземній валюті за номіналом, у гривневому еквіваленті -за офіційним курсом гривні до іноземних валют.

Крім того, згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., виписка по рахунку має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Експерт посилається на ці документи у висновку, але вказує на їх неналежне оформлення та порушення при їх складанні. Однак, відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суди та органи досудового слідства не можуть відмовити у прийнятті як доказу електронного документа та вимагати надання паперового документа. Крім цього у випадку ведення бухгалтерського обліку в електронно - обчислювальному вигляді, експерту надаються регістри бухгалтерського обліку у роздрукованому вигляді, обов`язково завірені в установленому порядку (п. 3.3. розділу ІІІ Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5).

За таких обставин виписки про рух коштів є допустимими доказами проведення операцій за рахунками, а отже помилково не прийняті експертом до уваги при складанні висновку .

Позивачем не були надані до матеріалів справи первинні документи, що підтверджують оплату кредиту відповідачкою. Проте, згідно письмових пояснень представника позивача ( а. с. 141-143, т.2), надання копій касових документів на час розгляду справи є неможливим, оскільки відповідно до постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України» № 130 від 27.11.2018р. строк зберігання первинних документів, що підтверджують здійснення банківських операцій (касові, меморіальні, реєстри) у банках України в іноземній валюті та банківських металах становить 5 років.

Відповідачка на вимогу експерта також не надала їх, посилаючись на їх відсутність.

Отже, з врахуванням зазначених обставин, колегія суддів не може прийняти вищезазначений висновок судово-економічної експертизи до уваги в частині неможливості визначення фактичної заборгованості за кредитом.

До того ж, неможливість встановлення експертом фактичної заборгованості за кредитним договором не може свідчити про відсутність такої заборгованості, а тому не може бути й підставою для відмови у задоволенні позову.

Відкритий позичковий рахунок відповідає вимогам постанови НБУ № 280 від 17.06.2004р. «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», яка діяла на час укладення договору кредиту та якою визначено, що індекс 2203 відповідає Довгостроковим кредитам на поточні потреби, що надані фізичним особам. Отже, банком правомірно було відкрито саме позичковий рахунок, з якого відповідачці видавались транші.

За такого посилання відповідачки в апеляційній скарзі на відсутність доказів виконання позивачем умов договору та не доведеність факту надання їй коштів через відсутність квитанцій про надання їй кредитних коштів, а отже про відсутність у позивача права вимагати від неї повернення того, що нею не було отримано, не відповідають обставинам справи.

Спростовується матеріалами справи також посилання відповідачки в апеляційній скарзі на відсутність графіку погашення кредиту. Так, п.1.1.1 кредитного договору містить графік змін максимального ліміту заборгованості, а п. 3.3.8 цього договору передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.1.1.1 договору, у сумі різниць між максимальним лімітом заборгованості, що діяв у попередньому періоді та максимальним лімітом заборгованості, що діятиме в наступному періоді, в строк не пізніше останнього робочого дня попереднього періоду, а також в кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом, що визначений в п.1.1.1.27 цього договору. Отже, графік погашення кредиту зазначено в самому тексті кредитного договору.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, однак вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу.

Ст. 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який діяв на час спірних правовідносин, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет. Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Саме про таке застосування даних нормативних актів йде мова в правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 6 - 1680цс15 та від 24 вересня 2014 року в справі № 6-145цс14.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

На момент видачі кредиту позивач мав Банківську ліцензію №5, Дозвіл № 5-1 та Додаток до дозволу № 5-1 від 29 грудня 2001р., видані НБУ, що надавали йому право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в тому числі зазначені в п.3 ч.1 ст. 47 Закону, а саме: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ( згідно ст.2 цього Закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент).

Відповідно до ч.2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

У справі, яка переглядається, відповідачка згідно кредитного договору від 27 грудня 2007 року отримала кредит в іноземній валюті доларах США.

Згідно з пунктом 2.5 зазначеного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в передостанній робочий день поточного місяця за період з попереднього робочого дня попереднього місяця по день, що передує двом останнім робочим дням поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату процентів за користування кредитом у валюті кредиту, слід дійти висновку, що суд має право на стягнення заборгованості, яка складається з заборгованості за тілом кредиту та процентів, в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку. Такий висновок узгоджується з вимогами частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в тексті постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017р.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем була визначена заборгованість за кредитом у валюті кредиту (23389,73 доларів США) та переведена в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку (25,990626 грн. - 1 дол. США). Тому позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість у гривневому еквіваленті (607813,72грн.), а не в іноземній валюті, як зазначає відповідачка в апеляційній скарзі.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги стосовно порушення законодавства, яке регулює використання гривні та іноземної валюти як засобу платежу в Україні, як під час надання кредиту, так і під час визначення заборгованості за кредитом, не ґрунтуються ні на матеріалах справи, ні на законодавстві, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості це документ бухгалтерської звітності, який має складатися головним бухгалтером юридичної особи, підписуватися ним, відповідати вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також про те, що розрахунок заборгованості повністю не відповідає сумі боргу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі-підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства. Згідно ст. 1 для цілей цього Закону термін «бухгалтерський облік» - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; термін «первинний документ» - це документ, який містить відомості про господарську операцію; а термін «фінансова звітність» - це звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Ст. 9 вказаного Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз зазначених правових норм, як і всього Закону в цілому, свідчить про те, що він регулює ведення бухгалтерського обліку саме господарської діяльності підприємств, а первинними документами в розумінні цього Закону є документи, які містять відомості про господарські операції підприємства, до яких не відноситься розрахунок заборгованості за кредитним договором, оскільки він за своєю правовою природою не є фінансовим документом.

Таким чином на розрахунок заборгованості за кредитним договором не можна розповсюджувати вимоги ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Сукупний аналіз положень ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України свідчить про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банка змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Відповідно до п. 2.13 кредитного договору, сторони домовились, що за умовами цього договору у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, Національного банку України, а також в разі настання іншої події, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора та яка не залежить від волі сторін, кредитор має право змінити (збільшити чи зменшити) процентну ставку за користування кредитом, що визначена цим договором.

Про намір змінити розмір процентів за надання кредиту та/або комісії, кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду (п.2.13.1). У разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів за кредитом та/або комісій, він зобов`язаний протягом строку, зазначеного в п.2.13.1 цього договору, підписати надану кредитором додаткову угоду про внесення змін до цього договору та повернути її кредитору (п.2.13.2).

Матеріали справи свідчать про те, що рішення банку про збільшення процентної ставки до 14 % було прийнято в червні 2008 року, тобто до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банка змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Відповідачці направлявся лист-повідомлення про нову ставку від 11.06.2008р. про підвищення процентної ставки до 14% річних, починаючи з 01.07.2008р. ( а. с. 204,т.1), однак ознайомлена вона була з ним 06 серпня 2008 року та їй було запропоновано підписати додаткову угоду до договору кредиту про збільшення процентної ставки, про що свідчить лист № 42-13/270 від 11 червня 2008 року (а. с. 203,т.1). Відповідачці був переданий примірник Додаткової угоди до договору кредиту про збільшення процентної ставки, який вона у разі згоди повинна була підписати та повернути банку протягом 10 робочих днів. Проте вона вчасно його не повернула.

У подальшому нею була підписана додаткова угода № 1 від 01.04.2009р. до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року, яка передбачає зміну назви договору на договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19, а також процентної ставки на 14% річних, а також те, що повернення кредиту буде здійснюватися рівними частинами до 10 числа кожного місяця з січня 2008р. по грудень 2017 року щомісячно по 500 дол. США з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту 10 грудня 2017р.

Матеріали справи, а саме виписка по особовому рахунку, свідчить також про те, що відповідачка весь час до грудня 2014р. продовжувала здійснювати дії щодо погашення заборгованості за кредитом.

Зазначені обставини свідчать про те, що банком при нарахуванні процентів правомірно застосовувались ставки, передбачені як умовами договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року, так і умовами додаткової угоди № 1 від 01.04.2009р. до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року з березня 2009р.

Визначаючи конкретну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, апеляційний суд виходить з наступного.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають встановлені договором або законом правові наслідки. Такими наслідками можуть бути, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від нього, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Підставою для звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості стало те, що відповідачка допустила прострочення сплати за кредитом, починаючи з грудня 2014 року, що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_3 .

Згідно п. 4.5 договору про надання відновленої кредитної лінії у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Отже, відповідно до вимог ст. ст. 526, 610, 611, 1048, 1050,1054 ЦК України, самі по собі вимоги ПАТ КБ «Укрсоцбанк» про дострокове стягнення кредитної заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Як убачається з тексту позовної заяви та доданого позивачем до неї розрахунку заборгованості за кредитом, у даній справі заявлено вимогу про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, яка утворилася з початку дії договору по 26.09.2016р. і складається з заборгованості за тілом кредиту та за відсотками.

Згідно довідки банку від 22.04.2019р. відповідачкою в рахунок погашення заборгованості було сплачено 74022.11дол. США, з яких погашення основної заборгованості за кредитом становить 37600дол. США, а за відсотками- 36422,11дол. США.

Всі ці платежі враховані банком під час здійснення розрахунку заборгованості. Доказів протилежного суду надано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положення ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, в подальшому права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, в якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

З огляду на викладене, банк має право на пред`явлення до боржника вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) та процентів згідно з кредитним договором, нарахованих на час спливу визначеного договором строку кредитування.

Останні платежі на погашення заборгованості за кредитним договором від відповідачки надійшли в грудні 2014р. у розмірі 400 доларів США, з яких 399,69 дол. США були зараховані на погашення заборгованості за процентами, а 0,31 дол. США- на погашення заборгованості за тілом кредиту. За такого згідно п. 4.5 договору про надання відновленої кредитної лінії строк користування кредитом вважається таким, що сплив, з березня 2015р., тобто через 90 календарних днів з дня, неналежного виконання позичальником обов`язків ( грудень 2014р.).

З цього часу у банку були відсутні правові підстави для нарахування процентів і неустойки згідно умов кредитного договору.

Розмір нарахованих позивачем процентів за період з 11 березня 2015р. по 26.09.2016р., коли у позивача були відсутні правові підстави для нарахування процентів, складає 2667,86 доларів США. За такого розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідачки в межах заявлених позовних вимог становить 2221,87 (4889,73-2667,86=2221,87) доларів США.

Таким чином загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь банку складає 20721,87 доларів США, що за курсом долара США до гривні на час ухвалення рішення ( 27, 73) становить 574617,45 грн., з якої заборгованість за тілом становить 18500 дол. США, що еквівалентно 513005 грн., а заборгованість за процентами- 2221,87 дол. США. що еквівалентно 61612,454рн.

При цьому колегія суддів враховує те, що зазначаючи, що розрахунок заборгованості повністю не відповідає сумі боргу, апелянт не зазначає в чому саме виражається ця невідповідність, а обґрунтовує це тим, що вона не отримувала коштів від банку, що спростовується матеріалами справи.

Будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про невідповідність розрахунку заборгованості умовам кредитного договору з урахуванням сплачених відповідачкою сум в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суду надано не було. Суд же, виходячи з принципу диспозитивності, розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору та підтверджений виписками з особового рахунку про рух коштів, які є роздруківкою електронної форми платіжного документу, а отже з урахуванням положень ст. 40 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є допустимими та належними доказами.

Належних та допустимих доказів неправильності цього розрахунку апелянтом суду надано не було.

Що стосується заяв про застосування строку позовної давності, які надійшли від відповідачки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з тексту первісної заяви (а. с. 102 т.2), відповідачка просила застосувати позовну давність до вимог позивача в частині пені, штрафів та відсотків. Але позовні вимоги про стягнення пені та штрафів у даній справі не заявлені позивачем взагалі.

В подальшому, 24 березня 2021р. від відповідачки надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій вона просить взагалі відмовити позивачу в задоволення вимог через пропуск ним строку позовної давності для звернення до суду.

Слід зазначити, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 чт. 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони, виходячи зі змісту договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року та Додаткової угоди № 1 від 01.04.2009р., строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачці.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта ст. 267 ЦК України).

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 10 грудня 2017р.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка остаточно перестала виконували щомісячні зобов`язання з погашення кредиту починаючи з грудня 2014 року. До цього вона здійснювала щомісячні платежі, хоча і не завжди у повному розмірі. У зв`язку із чим станом на 26.09.2016 р. у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, а у банку з`явилося право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк звернувся до суду з позовом до відповідачки 24 жовтня 2016 року, тобто в межах дії строку договору та строку виконання зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року та Додаткової угоди № 1 від 01.04.2009р., згідно якої датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором сторони встановили 10 грудня 2017р., а також в межах 3-річного строку з моменту прострочення чергового місячного платежу.

За такого посилання відповідачки на те, що позивач звернувся до суду з порушенням строку позовної давності, є безпідставними.

Безпідставними є також посилання відповідачки на те, що оскільки вона після ознайомлення 06 серпня 2008р. з листом про підвищення відсоткової ставки вчасно не підписала додаткову угоду, то строк позовної давності для звернення до суду у позивача почався 21 серпня 2008р., а також про те, що після підписання додаткової угоди від 01 квітня 2009р., вона жодного разу не увійшла в графік погашення заборгованості, передбачений додатковою угодою через дію всесвітньої фінансової кризи, то строк кредитування сплив через 91 день, починаючи з 10 квітня 2009р., тобто 10 липня 2009р., виходячи з наступного.

Відповідачці направлявся лист-повідомлення про нову ставку від 11.06.2008р. про підвищення процентної ставки до 14% річних, починаючи з 01.07.2008р. ( а. с. 204,т.1), однак вона його не отримала і тому була ознайомлена з ним 06 серпня 2008 року та їй було запропоновано підписати додаткову угоду до договору кредиту про збільшення процентної ставки, про що свідчить лист № 42-13/270 від 11 червня 2008 року (а. с. 203,т.1). Відповідачці був переданий примірник Додаткової угоди до договору кредиту про збільшення процентної ставки, який вона у разі згоди повинна була підписати та повернути банку протягом 10 робочих днів. Проте вона вчасно його не повернула.

У подальшому нею була підписана додаткова угода № 1 від 01.04.2009р. до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року, яка передбачає зміну назви договору на договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19, а також процентної ставки на 14% річних, а також те, що повернення кредиту буде здійснюватися рівними частинами до 10 числа кожного місяця з січня 2008р. по грудень 2017 року щомісячно по 500 дол. США з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту 10 грудня 2017р.

П. 2.1 додаткової угоди № 1 від 01.04.2009р. передбачено, що надання траншів кредиту проводиться шляхом надання готівкових коштів з позичкового рахунку № НОМЕР_3 у Рішельєвському відділенні Одеській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату оплати.

Матеріали справи, а саме виписка по особовому рахунку, свідчить про те, що відповідачка весь час до грудня 2014р. продовжувала здійснювати дії щодо погашення заборгованості за кредитом.

Зазначені обставини свідчать про те, що підписавши додаткову угоду до кредитного договору від 01.04.2009р., а також продовживши виконувати свої зобов`язання за кредитним договором після ознайомлення 06 серпня 2008 року з листом- повідомленням про нову ставку від 11.06.2008р. про підвищення процентної ставки до 14% річних та підписання додаткової угоди, здійснюючи щомісячні платежі хоча і не в повному обсязі до грудня 2014р., відповідачка вчинила дії, що свідчить про визнання нею свого боргу та обов`язку його погашення за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/694-Ф03.14/19 від 27 грудня 2007 року.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3 ст. 264 ЦК України).

Посилання відповідачки на те, що додаткова угода була підписана нею під тиском банку та з метою цивілізованого способу вирішення питання закриття кредиту, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Посилання представника відповідачки в заяві про застосування строків позовної давності від 21.04.2021р. на те, що останній рух коштів на кредитному рахунку відбувся 15 квітня 2011р. і з цього часу відповідачка жодних платежів по кредитним зобов`язанням не здійснювала, спростовується наведеними вище доказами про рух коштів по рахунку.

За такого вимоги про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9118,71 грн. Позовні вимоги задоволені судом частково. Тому з відповідачки на користь позивача з урахуванням пропорційності задоволених вимог (94%) підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подачу позову у розмірі 8571,58 грн.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 08 квітня 2019р. було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги, який складає 13678,10грн. (9118,71 грн. х 150%) до ухвалення судового рішення у справі. За такого він підлягає стягненню з відповідачки на користь держави під час ухвалення остаточного рішення у справі, проте колегія суддів вважає можливим зменшити його розмір, виходячи з наступного.

При подачі апеляційної скарги відповідачка в клопотанні від 23.03.2019р.(а. с.123 т.1) просила зменшини суму судового збору та відстрочити його сплату.

Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, або позивачем є одинока мати (батько), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; член малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї. Відповідно до ч.2 даної норми права суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічні положення містить і ст. 136 ЦПК України.

Положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

В Рішенні ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111 зазначено, що для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Проаналізувавши незадовільне матеріальне становище відповідачки, те, що вона має статус інваліда 3 групи, а також стан її здоров`я, який потребує тривалого лікування та витрачання значних коштів на лікування, колегія суддів вважає можливим зменшити загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь держави за подачу апеляційної скарги з 13678,10грн. до 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце фактичного проживання - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ -23494714, МФО № 300346) заборгованість за кредитним договором № 2007/694-Ф3.14/19 від 27.12.2007 року станом на 26 вересня 2016 року в сумі 20721,87 доларів США, що за курсом долара США до гривні на час ухвалення рішення становить 574617,45 грн., з якої заборгованість за тілом становить 18500 дол. США, що еквівалентно 513005 грн.; заборгованість за процентами- 2221,87 дол. США що еквівалентно 61612,45грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 8571грн.58 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 травня 2021 року