РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/3550/18

Провадження № 22-ц/4815/300/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 як правонаступника ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та права власності на майно.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та відповідача у період з травня 1998 року по 04 листопада 2005 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності позивачки та відповідача; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини зазначеної квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 1998 року по 04 листопада 2005 року. 05 листопада 2005 року вона та відповідач зареєстрували шлюб.

04 жовтня 2005 року ОСОБА_5 відповідно до укладеного договору купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради та внесено відповідний запис до Реєстру прав на нерухоме майно 09.03.2006 року.

17 липня 2018 року позивачка подала позов про розірвання шлюбу, після чого звернулася до відповідача з пропозицією розділити придбану квартиру. Однак відповідач повідомив, що квартира є його приватною власністю, та ділити її не згідний.

Позивачка вважає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Скасовано заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 19.07.2018 року, а саме, скасовано арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 11814753; власник майна ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків, які підтвердили факт спільного проживання сторонами однією сім`єю.

Крім того, зазначає, що договір купівлі-продажу укладався у присутності ОСОБА_3 в той день коли сторони подали заяву про реєстрацію шлюбу.

Просить рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ) зазначає, що позивачка до грудня 2000 року перебувала в шлюбі з іншим чоловіком і не могла проживати однією сімє`ю з ОСОБА_5 .. Показання свідків запрошених в справу ОСОБА_3 давали свої показання на припущеннях, а фотографії сторін зроблені до чи після укладення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не підтверджують обставину спільного їх проживання однією сімє`ю до укладення шлюбу. Текст договору-купівлі спірної квартири підтверджує її належність саме ОСОБА_5 .. Просить залишити рішення місцевого суду без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта адвокат Пилипчук Л.М. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її вимоги.

Представник відповідача адвокат Костюк Т.П. просила залишити подану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно статті 3 СК України сім'ю, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Місцевий суд вирішуючи виниклий між сторонами спір дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_3 не довела свої вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що проживала з відповідачем ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 1998 року по 04 листопада 2005 року, та що у зазначений період вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет; мали права та обов`язки, притаманні подружжю.

05 листопада 2005 року вона та відповідач ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у визначеному законодавством порядку.

З пояснень ОСОБА_5 вбачається, що з позивачкою познайомився у 2000 році, вони проживали в будинку АДРЕСА_3 , але в різних квартирах. Він проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 , а позивачка із сином ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 , які були кімнатами у гуртожитку. Не заперечує той факт, що них були спільні знайомі, вони неодноразово збиралися разом, ходили один до одного в гості та зустрічалися на днях народженнях.

Як вбачається з матеріалів справи до 30 листопада 2000 року позивачка в справі, на той час ОСОБА_7 перебувала в шлюбі з ОСОБА_8 , тому в цей період вона апріорі не могла проживати однією сім`єю без укладення шлюбу з ОСОБА_5 ..

Згідно наявних відміток про реєстрацію у паспортах позивачки та відповідача, позивачка була зареєстрована у кімнаті 25, а відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_6 .

Суд першої інстанції дав належну оцінку наявним в матеріалах справи фототаблицям, на яких зображенні позивачка, відповідач та інші особи, та вірно зазначив, що вони не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки на них зображенні й інші особи, крім сторін; невідома дата коли саме були зроблені ці фотографії - до реєстрації шлюбу чи після реєстрації шлюбу, а зображення сторін поряд один біля одного не доводить факту, що вони спільно проживали як чоловік та жінка без шлюбу. Показання свідків не є достатніми доказами та не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, як подружжя. Такий висновок відповідає позиції висловленій Верховним Судом у постановах: справа №129/2115/15-ц від 14.02.2018 р., справа №367/7714/16-ц від 10.10.2018 р., справа №369/3920/15-ц від 13.03.2019 р., справа №314/6930/16-ц від 18.02.2019 р.

Місцевий суд вірно зазначив, що доводи позивачки стосовно спільного проживання з відповідачем ОСОБА_9 однією сім`єю та придбання ними спірної квартири спростовуються також змістом договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 04.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Олинцем В.П., де в абз.2 п.8 зазначено, що покупець свідчить, що на момент укладення договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі, або фактичних шлюбних відносинах не перебуває, а продавці свідчать, що даний факт їм відомий (а.с. 47).

Слід зазначити, що ОСОБА_3 стверджує, що була присутня при укладенні договору купівлі продажу спірної квартири, тобто їй було відомо про його умови, однак вона не оспорювала цей договір купівлі-продажу від 04.10.2005 року і його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним.

Крім того, відповідачем ОСОБА_5 було доведено та підтверджено належними і допустимими доказами, що спірна кватира є його особистою (приватною) власністю, оскільки була придбана ним до шлюбу з ОСОБА_3 , та за особисті кошти, оскільки в п.3 договору купівлі-продажу від 04.10.2005року зазначено, що продаж спірної квартири вчинявся за домовленістю сторін за 21 469,00 грн., кошти були отримані продавцями від покупця, а також сторони договору підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.

Для придбання спірної квартири відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 20 000 грн. у своєї сестри ОСОБА_10 , що підтверджується розпискою від 30.09.2005 р., наявною у матеріалах справи, яка також була підписана чоловіком сестри відповідача - ОСОБА_11 про те, що він не заперечує проти позики грошей ОСОБА_5 ..

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою не було надано для суду інших документів, згідно яких можна було б встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме, не надано доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Оскільки факт спільного проживання позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачкою не доведено, тому в задоволенні похідних вимог, а саме визнання: спільною сумісною власністю спірної квартири та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачкою, місцевим судом обґрунтовано відмовлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими фактичними обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків