Справа № 127/1077/20
Провадження № 22-ц/801/716/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 рокуСправа № 127/1077/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року, ухвалене суддею Гуменюком К.П., повне рішення складено 11 лютого 2021 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та витребування майна із чужого володіння,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупцем) від 01.09.2009 (реєстраційний номер 3598822); - витребувати квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 та повернути ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.09.2009 у результаті введення позивача в оману було укладено договір купівлі-продажу квартири між позивачем та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру під номером АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначає, що кошти за вказаним договором не отримувала, адже вважала, що підписує договір застави на шість місяців, і вона навіть не здогадувалась про те, що квартира є проданою, адже це її єдине житло, право на яке вона отримала після перебування у черзі протягом 16 років.

Вона продовжувала жити у зазначеній квартирі разом зі своїм хворим батьком похилого віку, який не міг ходити та здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги. У 2011 році їй надійшов рахунок на сплату комунальних послуг, у якому було вказано прізвище ОСОБА_2 . Позивач відразу звернулась до правоохоронних органів та до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Ленінський районний суд м. Вінниці у своєму рішенні від 27.09.2011 у справі №2-1347/11 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив, задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 щодо припинення права користування ОСОБА_1 спірною квартирою, зазначивши про недостатність доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_2 ввела ОСОБА_1 в оману.

Вінницький міський суд Вінницької області 31.05.2019 виніс вирок у справі №127/6935/16-к, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 , будучи введена в оману, уклала договір купівлі-продажу спірної квартири вважаючи, що укладає договір застави належної їй квартири.

ОСОБА_2 жодних умов договору із позивачем не погоджувала, кошти не передавала, та, розуміючи, що позивач не має на меті укладання договору купівлі-продажу, замовчувала інформацію про істотні умови договору. Своїми показами під час судового розгляду кримінальної справи №127/6935/16-к ОСОБА_2 підтвердила, що стосовно умов договору із ОСОБА_1 не спілкувалась, також вказала, що не пам`ятає кому передала кошти за квартиру.

У момент винесення вироку позивачу стало відомо, що саме ОСОБА_4 є винним у тому, що її було введено в оману під час укладання договору. Отже, позивачем було укладено договір під впливом помилки щодо істотних умов договору. Зазначена помилка виникла внаслідок вчиненого щодо неї злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Їй стало відомо, що не зважаючи на наявність кримінального провадження, ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_5 , однак, кінцевим власником квартири на момент подання позову є ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що договір позивачем було укладено у результаті введення її в оману, а також під впливом помилки, вважає, що спірна квартира відчужена на користь ОСОБА_2 на незаконних підставах, а отже, ОСОБА_2 не мала права відчужувати квартиру на користь ОСОБА_5 .

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_3 , володіє спірною квартирою як добросовісний набувач, а оскільки квартира вибула з володіння позивача не з її волі, то вона має право витребувати своє майно від ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу квартири є дійсним за умови не встановлення протиправності дій нотаріуса під час посвідчення спірного договору; суд не вказав, які саме дії позивача свідчать про її власну недбалість, незнання закону та неправильне його тлумачення однією із сторін; безпідставними є твердження суду про те, що умисел ОСОБА_4 був направлений не на заволодіння квартирою позивача, а на заволодіння її коштами, які вона отримала від продажу квартири, оскільки вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2019 встановлено, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 не отримувала жодних коштів, так як у неї був намір укласти договір застави, а такий договір вона уклала будучи введеною в оману; твердження суду про задоволення цивільного позову в рамках кримінального провадження, яким стягнуто на її користь кошти не відповідає положенням законодавства, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; крім того, цивільний позов у кримінальній справі було подано до іншого відповідача з іншим предметом та з інших підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 в 2011 році зверталась з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним цього ж договору купівлі-продажу квартири теж на підставі ст. 230 ЦК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2020 року за результатами розгляду клопотання відповідача провадження у даній справі в частині визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу було закрите у зв`язку з набранням законної сили рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Однак, постановою Вінницького апеляційного суду від 22.07.2020 ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі скасована тому, що різні підстави позовів, і справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З метою дотримання принципу визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права - res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд досліджує повторно наявність чи відсутність підстав для задоволення вимог позивача з підстав, які розглядались судами раніше.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира під номером АДРЕСА_1 .

01.09.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №2361(а.с.17 т.1).

ОСОБА_1 була зареєстрована у вказаній квартирі з 06.10.1995 згідно ордера №54 від 01.07.1994, виданого КП «Домострой». Знята з реєстрації місця проживання 24.02.2012 по рішенню суду.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 13.11.2014 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири. (а.с.312 т.1)

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 28.02.2019 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2019 (а.с.30 т.1).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказала на недійсність укладеного договору купівлі-продажу на підставі статей 229 ЦК України (правочин, який вчинено під впливом помилки) та 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману).

В основу обґрунтування вимог ОСОБА_1 поклала вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2019 року у кримінальній справі, в якому були встановленні обставини введення останньої в оману при укладанні спірного договору, адже остання вважала, що укладає договір застави, як забезпечення договору позики.

Як вбачається із вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2019 року, ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України. Вироком встановлено, що весною 2009 року в невстановлений час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 шляхом зловживання довірою. Так, ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел, зловживаючи довірою та переконуючи ОСОБА_1 у добросовісності своїх намірів, 01 вересня 2009 року, перебуваючи за адресою проживання останньої в квартирі АДРЕСА_1 , переконав останню укласти договір застави на належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 з метою отримання грошових коштів та подальшого їх внесення в спільний розвиток бізнесу ОСОБА_4 та онука ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який буде включений до числа керівників приватного підприємства «САНТА-МАРІЯ». Після того, як ОСОБА_1 , будучи введена в оману ОСОБА_4 , надала останньому згоду на вчинення таких дій, ОСОБА_4 в телефонному режимі домовився зі своїм знайомим ОСОБА_7 про зустріч в офісному приміщенні приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Парфьонова І.В. У подальшому ОСОБА_4 особисто привіз ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до офісу приватного нотаріуса Парфьонова І.В. Перебуваючи в даному офісі 01 вересня 2009 року ОСОБА_1 , будучи введена в оману ОСОБА_4 , уклала договір купівлі-продажу від 01 вересня 2009 року на належну їй на праві власності квартиру Після чого, ОСОБА_4 , не маючи наміру вносити кошти в розвиток бізнесу, в присутності ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 13 000 доларів США від ОСОБА_7 , який, представляючи інтереси покупця ОСОБА_2 , передав зазначені грошові кошти в якості оплати за умовами договору купівлі-продажу ОСОБА_1 . В подальшому, в невстановлений час, 02 вересня 2009 року, перебуваючи в приміщенні ресторану «Піцерія Челентано», ОСОБА_4 отримав решту грошових коштів в сумі 5 000 доларів США, які надавались ОСОБА_7 від імені покупця в якості оплати за умовами вище вказаного договору купівлі - продажу ОСОБА_1 . В подальшому ОСОБА_4 отримані грошові кошти в загальній сумі 18 000 доларів США до каси приватного підприємства «САНТА-МАРІЯ» не вніс, не використав їх для закупівлі товарно-матеріальних цінностей, рухомого та нерухомого майна з подальшим поставленням його на баланс приватного підприємства «САНТА-МАРІЯ», та розпорядився ними на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 143 640 грн.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, який прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позову в частині визнання недійсності договору купівлі-продажу, в скарзі наполягала, що факт введення її в оману підтверджується вищезгаданим вироком.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач у даній справі ОСОБА_2 покупець спірної квартири, сторона договору.

Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вищезгаданим вироком доводяться злочинні дії ОСОБА_4 на заволодіння коштами ОСОБА_1 , і жодним чином вироком не встановлена співучасть відповідача ОСОБА_2 в діях засудженого щодо введення в оману ОСОБА_1 щодо укладеного договору.

Потерпіла у кримінальному провадженні - ОСОБА_1 в своїх показаннях не згадувала про ОСОБА_2 як про особу, яка вводила її в оману, і так само жоден із свідків не стверджував про це.

ОСОБА_2 за цим вироком була свідком, з пояснень якої видно, що остання шукала для придбання квартиру і квартира ОСОБА_1 була запропонована для купівлі ОСОБА_7 . Укладення договору купівлі-продажу відбувалося у нотаріуса і кошти за квартиру в іноземній валюті були надані продавцю одразу. Жодних зауважень з боку ОСОБА_1 не було.

Обставини, зазначені ОСОБА_2 , ні вироком суду, ні матеріалами цивільної справи не спростовуються.

Факт введення ОСОБА_2 в оману ОСОБА_1 не доведений і під час розгляду в 2011 році Ленінським районним судом м. Вінниці цивільної справи, рішення якого про відмову в задоволенні позову набрало законної сили.

Отже, підсумовуючи сказане, апеляційний суд робить висновок про необґрунтованість вимог позову з цих підстав.

Суд першої інстанції також прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 на підставі ст. 229 ЦК України, при цьому послався на зміст оспорюваного договору купівлі-продажу, який укладався в присутності нотаріуса, який перевірив дійсність намірів ОСОБА_1 при його укладенні, і в якому зазначається про усвідомлення ОСОБА_1 змісту правочину, який вчиняється. Ці обставини підтвердив Парфьонов І.В. приватний нотаріус, який засвідчував спірний договір, який був допитаний як свідок в кримінальному провадження.

Укладення спірного договору під впливом помилки спростовується матеріалами кримінального провадження, в яких міститься замовлення -зобов`язання № С1-0000753, відповідно до якого ОСОБА_1 01.09.2009 (в день укладення спірного договору) звернулась до КП «ВМ БТІ» із замовленням для проведення технічної інвентаризації за адресою знаходження її квартири, в якому вказувався вид послуги «відчуження».

Ті факти, що ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу в нотаріуса в 2009 році отримала копію цього договору, а до суду з позовом про визнання договору недійсним з підстав вчинення правочину під впливом помилки звернулась в 2020 році свідчить про її усвідомленість в природі правочину.

Посилання апелянта на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що судом не встановлено протиправність дій нотаріуса, оскільки дії нотаріуса не були предметом дослідження, є безпідставними, адже це не можна назвати помилкою, і суд першої інстанції, крім інших описаних ним обставин, даним висновком підсилив обґрунтування свого рішення про відсутність впливу помилки при укладанні спірного договору.

Твердження ОСОБА_1 , що суд першої інстанції, зазначивши в рішенні, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним, не вказав які саме дії позивача свідчать про її недбалість, незнання закону чи неправильне його тлумаченням, колегією суддів не береться до уваги. По перше, апелянт повинна не лише вказувати про це (п.5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України), але й спростувати такий висновок суду в передбаченому п. 6 ч. 2 ст. 356 цього Кодексу порядку, по-друге, суд обґрунтував цей висновок тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи в нотаріуса при укладанні спірного договору, підписала цей договір не читаючи його.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 була присутня в нотаріуса при укладанні договору, який стосувався долі її єдиного житла, разом з тим підписала його не читаючи, свідчить про її недбалість, про яку стверджував суд першої інстанції, адже недбалість це безвідповідальне ставлення до ситуації, яка вимагає обережності та точності, це той фактор небезпеки, якого можна уникнути, якщо бути уважним.

Рішення суду в частині відсутності підстав для задоволення вимоги про витребування квартири у ОСОБА_3 з тих підстав, що ця вимога є похідною від основної вимоги про визнання договору недійсними, яка не підлягає до задоволення, ОСОБА_1 не оскаржувалось, тому апеляційним судом в силу ст. 367 ЦПК України, не переглядалось.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із ухваленим у справі судовим рішенням.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко