Справа № 446/1634/18 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/2803/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва національної академії аграрних наук України» на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області в складі судді Бакай І.А. від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00496923, місцезнаходження за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та господарських формувань - Львівська область, 80455, с.Неслухів Кам`янка-Бузький район Львівська область) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 ) заборгованість загальної суми грошових коштів в розмірі 73770,25 грн., з яких: 4628,40 грн., нарахованих відпускних коштів згідно наказу №8-к від 21.04.2018 року, 1638,70 за березень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності", 1638,70 за квітень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності", 2456,57 грн., нарахованих на загальну суму боргу з 30.09.2017 року - 31.07.2018 року з врахуванням індексу інфляції, 1021,55 грн., 3% річних на суму заборгованості з вересня 2017 по січень 2018 року включно становить, 1458,33 грн., за використання автотранспорту за період січень-липень 2018 року згідно договору про використання автотранспорту, 60900,00 грн., за забезпечення автотранспорту пальним згідно договору про використання автотранспорту, 28,04 грн., 3% річних на суму заборгованості за період з вересня 2017 року по 31.07.2018 року.

Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00496923, місцезнаходження за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та господарських формувань - Львівська область, 80455, с.Неслухів Кам`янка-Бузький район Львівська область) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі середньомісячного заробітку за період з 01.04.2018 року по 31.07.2018 року в розмірі 39376,00 грн., та 10000,00 грн., морального відшкодування.

Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00496923, місцезнаходження за відомостями , внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та господарських формувань - Львівська область, 80455, с.Неслухів Кам`янка-Бузький район Львівська область) в користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Вказане рішення оскаржило ДП «Дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва національної академії аграрних наук України».

В апеляційній скарзі просять скасувати заочне рішення повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, зокрема внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного дослідження та оцінки поданих позивачем доказів. Вказують, що суд мав залишити позовну заяву без руху, та вказати на недоліки щодо ціни позову, спосіб і строк їх усунення. Звертають увагу, що як видно з довідки позивача, що надана Головному державному інспектору ГУ Держпраці у Львівській області, яка подана ним із позовом, вся заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.08.18р. складає 75 724 грн. і включає у себе заборгованість за період липень-грудень 2017р., а не лише зазначений період. Дана заборгованість також включає в себе заборгованість по відпускним коштам за квітень місяць 2018 р. у сумі 4628,40 грн. оскільки дані виплати також відносяться до заробітної плати відповідно до КЗпП та ЗУ «Про оплату праці». Вказують, що суд взагалі не звернув увагу на зазначені обставини, та не дослідив подані позивачем докази, які мав оцінити за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, чим порушив ч.1,3 ст. 89 ЦПК України. Також вважають, що позивач безпідставно, без належного обґрунтування своїх вимог просить стягнути суму 2456,37 грн. нарахованих на загальну суму боргу з врахуванням індексу інфляції. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди зазначають, що позивач у своєму позові не довів заподіяння йому моральної шкоди, оскільки саме по собі посилання на невиплату грошових коштів не доводить факт і не може бути підтвердженням заподіяння шкоди. Душевні та психологічні травми на які посилається позивач не обґрунтовані, і не зрозуміло чим обґрунтований такий розмір шкоди оцінений у сумі 10 000 грн. Судом першої інстанції у своєму рішенні взагалі відсутнє посилання на оцінку доводів позивача щодо відшкодування моральної шкоди та доказів, які це можуть підтверджувати. Щодо заборгованості з оренди авто та пального вказують, що автомобіль ніяким чином Орендарю не передавався, із користування позивача він не виходив, це зокрема підтверджується відсутністю акту приймання-передачі автомобіля від позивача до відповідача, відсутністю актів приймання-передачі щодо наданих послуг оренди автомобіля, які є первинними документами та могли б підтвердити факт надання послуг оренди та підтвердити використання автотранспорту відповідачем. Судом взагалі не були досліджені зазначені вище обставини, в рішенні суду взагалі не надана оцінка поданим доказам позивача та доводам позовної заяви, а тому не зрозуміло яким чином суд прийняв рішення про задоволення позовної заяви, без встановлення обставин справи. Таким чином суд не дослідив обставини справи, у зв`язку із чим наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Щодо стягнення середнього заробітку за період 01.04.2018р. по 31.07.18р. зазначають, що позивач не зазначає на якій підставі він вимагає стягнути середній заробіток із відповідача за період з 01.04.18р. по 31.07.18р. не посилається на норми законодавства, які це передбачають та не надає жодного доказу, що обґрунтовує дану вимогу.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, клопотання про уточнення та збільшення позовних вимог, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.ч.1,7 ст. 43 Конституції України, ч.1 ст. 94, ст. 116 КЗпП України, ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 1167 ЦК України, п.п.9,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 141 ЦПК України, та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно з дублікату трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 02.02.2004 року він з 09.04.2014 року по 07.04.2017 року працював на посаді директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України", з 10.04.2017 року згідно наказу №55-к від 10.04.2017 року його було переведено на посаду заступника директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" і покладено обов`язки директора, що вбачається згідно записів в трудовій книзі за №№36, 37. Суд зазначив, що відповідно до наказу №121-к від 28.03.2018 року президента НАН України з 28.03.2018 року ОСОБА_1 було увільнено від тимчасового виконання обов`язків директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" на посаді заступника директора він продовжив працювати, оскільки наказ по підприємству не видавався, хоча ОСОБА_1 неодноразово звертався з проханням його звільнити з посади. 31.07.2018 було видано наказ за №20-к від 31.07.2018 року про звільнення ОСОБА_1 та здійснено запис в трудовій книзі. Нараховано заробітну плату за січень - липень 2018року, однак така не виплачена, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 73770,25 грн. Суд встановив, що в порушення вимог закону відповідачем не проведено виплати позивачу всіх належних йому від підприємства сум. Відтак, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про стягнення з відповідача належних та нарахованих позивачу сум заробітної плати та інших витрат пов`язаних з підприємством підлягають до задоволення. Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, суд зазначив, що оцінюючи розмір відшкодування моральної шкоди, з врахуванням вказаної ним та встановлених судом обставин та характеру спричиненої моральної шкоди, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважав, що з відповідача слід стягнути на користь ОСОБА_1 10 000 грн. моральної шкоди. Разом з тим, відповідно до 141 ЦПК України з відповідача суд стягнув на користь держави судовий збір в розмірі 704.80 грн., оскільки позивач звільнений від їх оплати.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

27.08.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України", у якому (з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог) просив стягнути на його користь:

?4628,40 грн., нарахованих відпускних коштів згідно наказу №8-к від 21.04.2018 року;

?1638,70 за березень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності";

?1638,70 за квітень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності";

?2456,57 грн., нарахованих на загальну суму боргу з 30.09.2017 року - 31.07.2018 року з врахуванням індексу інфляції;

?1021,55 грн., 3% річних на суму заборгованості з вересня 2017 по січень 2018 року включно;

?1458,33 грн., за використання автотранспорту за період січень-липень 2018 року згідно договору про використання автотранспорту;

?60900 грн., за забезпечення автотранспорту пальним згідно договору про використання автотранспорту;

?28,04 грн. 3% річних на суму заборгованості за період з вересня 2017 року по 31.07.2018 року;

?середньомісячний заробіток за період з 01.04.2018 року по 31.07.2018 року в розмірі 39376,00 грн.;

?10000 грн., морального відшкодування.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно з дублікату його трудової книжки серії НОМЕР_2 від 02.02.2004 року він з 09.04.2014 року по 07.04.2017 року працював на посаді директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України", з 10.04.2017 року згідно наказу №55-к від 10.04.2017 року його було переведено на посаду заступника директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" і покладено обов"язків директора, що вбачається згідно записів в трудовій книзі за№№36,37. Згідно наказу №121-к від 28.03.2018 року президента НАН України з 28.03.2018 року ОСОБА_1 було увільнено від тимчасового виконання обов`язків директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" на посаді заступника директора він продовжив працювати, оскільки наказ по підприємству не видавався, хоча ОСОБА_1 неодноразово звертався з проханням його звільнити з посади. Лише після втручання управління Держінспекції України з питань праці у Львівській області 31.07.2018 було видано наказ за №20-к від 31.07.2018 року про звільнення ОСОБА_1 та здійснено запис в трудовій книзі. Вказує що Державне підприємство "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" заборгувало йому суму коштів по заробітній платі та інші витрати пов`язані з підприємством.

Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

За ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Крім цього згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Окрім цього, згідно ст. 21 ЗУ «Про відпустки», заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Працівникам, які мають право на соціальні відпустки, передбачені статтями 17 і 18 цього Закону, виплачується державна допомога на умовах, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та іншими нормативно-правовими актами України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії дублікату трудової книжки серії НОМЕР_2 від 02.02.2004 року, ОСОБА_1 з 09.04.2014 року по 07.04.2017 року працював на посаді директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України". З 10.04.2017 року згідно наказу №55-к від 10.04.2017 року його було переведено на посаду заступника директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" і покладено обов"язків директора, що вбачається згідно записів в трудовій книзі за №№36, 37 (а.с. 20,21).

Відповідно до наказу №121-к від 28.03.2018 року президента НАН України з 28.03.2018 року ОСОБА_1 було увільнено від тимчасового виконання обов`язків директора Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" (а.с. 6).

20.04.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, однак роботодавцем безпідставно відмовлено у звільненні.

Згідно наказу ДП дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва НААН №8-К від 21.04.2018 року позивач перебував у відпустці з 21.04.2018 року по 05.05.2018 року.

Згідно Наказу ДП дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва НААН від 31.07.2018 №20-К звільнено заступника директора господарства ОСОБА_1 з роботи за ст. 36 п.1 КЗпП України з 31 липня 2018 року. (а.с. 19).

Станом на 31.07.2018 року виплату нарахованих відпускних коштів у сумі 4628,40 грн. в порушення ч.4 ст. 115 КЗпП України та ст. 31 ЗУ «Про відпустки» до оплати не проведено.

Відповідно до інформації наданої гол. бухгалтером ДП ДГ «Львівське» Ковалик Г.М. від 31.07.2018, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 01.08.2018р. - 75724 грн. (а.с. 22).

Згідно Протоколу №1 «Про призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності» за березень 2018 року ОСОБА_1 нараховано до оплати 1638,70 грн. за рахунок підприємства та 3932,88 грн. за рахунок коштів Фонду.

Згідно Протоколу №1 «Про призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності» за квітень 2018 року ОСОБА_1 нараховано до оплати 1638,70 грн. за рахунок підприємства та 1310,96 грн. за рахунок коштів Фонду.

Судовим наказом Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00496923, заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 75724 грн. та судовий збір в розмірі 176,20 грн. (а.с. 51)

Однак, у матеріалах справи відсутні докази фактичного стягнення вказаних коштів за судовим наказом.

Окрім цього, відсутні докази і того, що сума нарахованих відпускних коштів у розмірі 4628,40 грн., сума коштів у розмірі 1638,70 за березень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності" та сума коштів у розмірі 1638,70 за квітень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності" входить в зарплату, яка стягнута судовим наказом. Так, крім посилання на те, що такі увійшли у суму зарплати стягнуту за судовим наказом відповідачем не було подано доказів на їх підтвердження ні у суді першої, ані у суді апеляційної інстанції, а довідки видані щодо позивача наявні у матеріалах справи цього не підтверджують.

Враховуючи вказане, позовні вимоги в цій частині слід було задовольнити із аналізом доводів сторони відповідача та посиланням на норми закону, про які вказано, чого суд першої інстанції не зробив та відповідно слід було б стягнути з відповідача на користь позивача 4628,40 грн., нарахованих відпускних коштів згідно наказу №8-к від 21.04.2018 року, 1638,70 за березень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності", 1638,70 за квітень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності".

Що стосується стягнення інфляційних втрат за період з 30.09.2017 року по 31.07.2018року у розмірі 2456,57 грн., 3% відсотки річних на суму заборгованості із заробітної плати, що стягнута за судовим наказом з вересня 2017 по 31.07.2018 року у розмірі 1021,55 грн. та 3% річних на суму заборгованості за період з вересня 2017 року по 31.07.2018 року у розмірі 28,04 грн. то такі вимоги до задоволення не підлягали та помилково задоволені судом першої інстанції, зважаючи на те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі 757/14073/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц.

Крім цього, що стосується вимог позивача про стягнення 1458,33 грн., за використання автотранспорту за період січень-липень 2018 року згідно договору про використання автотранспорту та 60900,00 грн. за забезпечення автотранспорту пальним згідно договору про використання автотранспорту, то у задоволенні таких слід було відмовити.

Так, згідно ст. 799 ЦК України, Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

За ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Державним підприємством «Дослідне господарство «Львівське» ІСГ КР НААН» 02.01.2018 року було укладено Договір про використання автотранспорту №1(а.с 23), який за своєю правовою природою є по суті договором найму транспортного засобу. Однією із сторін договору є позивач як фізична особа, тому згідно з частиною другою статті 799 ЦК України такий договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Зважаючи на те, що сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним і не породжує жодних правових наслідків.

Враховуючи те, що договір про використання автотранспорту є нікчемним, підстав для задоволення вимог позивача про стягнення коштів за використання автотранспорту та за забезпечення автотранспорту пальним згідно договору, - не було.

Що стосується вимоги позивача про стягнення середньомісячного заробітку за період з 01.04.2018 року по 31.07.2018 року в розмірі 39376 грн., то у задоволенні такої теж слід було б відмовити, зважаючи на те, що така вимога жодним чином не мотивована, відсутнє будь-яке матеріально-правове обґрунтування, що вказувало б на необхідність стягнення такої суми на його користь та обставин, що були б пов`язані з цією вимогою.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тривала, безпідставна невиплата позивачу належних йому до сплати сум заробітної плати та інших виплат належних при звільненні, на які він обґрунтовано розраховував в силу вимог закону; тобто порушення його законних, передбачених Конституцією України прав на своєчасне отримання таких коштів (ст. 43), що тривало з вини відповідача значний період часу, - позбавило позивача його доходу, на який він обґрунтовано розраховував, що відповідно об`єктивно свідчить про необхідність для нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя за відсутності таких доходів та відповідно про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Однак, така вимога, з врахуванням принципів розумності та справедливості, підлягала відшкодуванню у грошовому виразі, що є меншим від вказаного позивачем, а саме у розмірі 5000 грн., що, на думку колегії суддів, була б достатньою компенсацією завданої позивачу шкоди.

Відповідно вказаним слід було б визнати таку вимогу позивача теж частково обґрунтованою.

Задовольняючи позов у повному обсязі суд першої інстанції цих обставин не з`ясував та не врахував, відповідних правовідносин не встановив, а тому, апеляційну скаргу слідвважати частково обґрунтованою та задовольнити частково.

Рішення ж Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов слід задовольнити частково та стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" на користь ОСОБА_1 4628,40 грн., нарахованих відпускних коштів згідно наказу №8-к від 21.04.2018 року, 1638,70 за березень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності", 1638,70 за квітень 2018 року згідно протоколу №1 "Про призначення допомоги тимчасової втрати працездатності" та 5000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва національної академії аграрних наук України» - задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Львівське» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України» про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Львівське" Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України" на користь ОСОБА_1 : 4628,40 грн. нарахованих відпускних коштів; 3277,4 грн. допомоги з тимчасової втрати працездатності та 5000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра