КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/137/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7773/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року, постановлену під головуванням судді Підпалого В.В., по справі за позовом Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданника Ігоря Віталійовича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадщини відумерлою та скасування державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 січня 2017 року видане на ім`я ОСОБА_1 на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстроване в реєстрі за № 7-2; визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), вчинену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 жовтня 2020 року (індексний номер 54596810) (а.с. 1-24).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року вказану позовну заяву повернуто прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України (а.с. 27-30).

Не погодившись з ухвалою суду, 02 березня 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 33-42).

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що регламентують процедуру відкриття провадження у справі, залишення позовної заяви без руху та повернення заяви. Так, суд першої інстанції перш ніж постановити ухвалу про повернення позову, мав залишити її без руху з наданням визначеного строку для усунення виявлених недоліків. Проте позовну заяву прокуратури було повернуто без попереднього залишення без руху на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. При цьому, судом не взято до уваги, що у позовній заяві наведено обґрунтовані підстави звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради через неналежне виконання останньою своїх повноважень у спірних правовідносинах у сфері управління та захисту комунальної власності, що беззаперечно вказує на наявність виключних підстав, передбачених положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для звернення до суду саме прокурора з цим позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того,що прокурором у позовній заяві не наведено доводів та не надано відповідних документів на їх підтвердження щодо обставин, які б перешкоджали Київській міській раді самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави, як уповноваженого органу на звернення до суду з відповідним позовом про визнання спадщини відумерлою та оформлення речового права на відповідний об`єкт нерухомості за територіальною громадою міста Києва.

Колегія суддів не погодилася з таким висновком суду про повернення позовної заяви виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 56 ЦПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах держави та даної територіальної громади зазначив, що Київська міська рада неналежно виконує надані законом повноваження на захист комунальної власності.

Пояснював, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 00000221 від 19 червня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном (зокрема, квартирою АДРЕСА_1 ) шляхом обману (шахрайства), за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, прокурором групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні ще 28 січня 2019 року на адресу Київської міської ради направлявся лист за № 15/2/1-59вих19 щодо необхідності представництва інтересів територіальної громади міста Києва у вищевказаному кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано заяву про залучення у вказаному кримінальному провадженні Єрмілової О.В. як представника потерпілої особи - Київської міської ради, яку визнано представником потерпілої особи постановою прокурора від 15 лютого 2019 року.

До позовної заяви заступник керівника Київської обласної прокуратури долучив копію листа адресованого Київській міській раді від 24 січня 2019 року № 15/2/1-59вих-19, яким уперше Київська міська рада була поінформована прокуратурою про встановленні обставини у вищевказаному кримінальному провадженні щодо оформлення ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру. Повідомлено, що зібрано достатньо доказів для повідомлення ОСОБА_1 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Окрім того, 25 листопада 2019 року на адресу Київської міської ради прокуратурою Київської області направлено запит за № 05/09/2-391вих про надання інформації щодо вжитих міською радою заходів на захист інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах.

Листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 056/08/95-27744 від 20 грудня 2019 року повідомлено, що Київська міська рада не вжила жодних заходів у встановленому положеннями ст. 1277 ЦК України порядку щодо визнання вищевказаної квартири відумерлою спадщиною та передачі у комунальну власність, оскільки жодної інформації про наявність підстав для вжиття таких заходів до міської ради не надходило.

Київською обласною прокуратурою 30 вересня 2020 року, 23 жовтня 2020 року на адресу Київської міської ради направлялися повторні листи за № 15/4-13вих20, № 15/4-23вих20 про стан вжитих органом місцевого самоврядування заходів цивільно-правового характеру для вирішення питання про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною.

Згідно з листів-відповідей за № 054-9-08/2332 від 05 жовтня 2020 року, № 056/08/95-21903 від 16 жовтня 2020 року, № 056/95-23649 від 29 жовтня 2020 року на вищевказані запити Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради поінформували, що радою не вживались заходи щодо витребування квартири у власність територіальної квартири міста Києва у зв`язку з відсутністю оригіналів належних доказів, що підтверджують обставини незаконного заволодіння нерухомим майном, які можуть бути подані до суду з відповідною позовною заявою та обмеженим фінансуванням щодо сплати судового збору. Просили прокуратуру вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов.

Листом Київської обласної прокуратури від 13 листопада 2020 року № 15/4-57вих20 було повідомлено Київську міську раду оскільки органом не вирішено питання про визнання квартири відумерлою спадщиною, яка перебуває у незаконному володінні сторонніх осіб, а не у власності територіальної громади, на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською обласною прокуратурою буде пред`явлено до Печерського районного суду міста Києва відповідний позов.

Враховуючи вищенаведене, Київською обласною прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме повідомлено Київську міську раду про те, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що діями відповідача щодо набуття права власності на спірну квартиру було порушено інтереси територіальної громади міста Києва та необхідно їх захистити. Прокуратурою неодноразово надсилалися запити про надання інформації щодо вирішення спірних відносин, проте Київська міська рада протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом.

З долучених до позовної заяви доказів вбачається, що Київська міська рада захист інтересів громади не здійснила, натомість просила прокуратуру вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов у зв`язку з відсутністю оригіналів належних доказів, що підтверджують обставини незаконного заволодіння нерухомим майном, які можуть бути подані до суду з відповідною позовною заявою та обмеженим фінансуванням щодо сплати судового збору.

На виконання вимог абзацу 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор попередньо, до звернення до суду, повідомив про це Київську міську раду листом Київської обласної прокуратури від 13 листопада 2020 року № 15/4-57вих20.

Таким чином, колегія суддів погодилася з доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для повернення позову, оскільки прокуратурою доведено підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, що підтверджено достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу Київської міської ради про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Врахувавши вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з помилковим застосуванням норм цивільного процесуального законодавства, яке призвело до передчасного висновку про повернення позовної заяви, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - задовольнити.

УхвалуПечерського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року скасувати.

Справу за позовом Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданника Ігоря Віталійовича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадщини відумерлою та скасування державної реєстрації права власності направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова