Справа № 310/127/20
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді.................Дністрян О.М.,

при секретарі………….. Уставицькій Н.М. , Герасимовій Г.В.

за участю представника позивачки - адвоката Дігтяренка В.С., відповідача та його представника - адвоката Бзарова Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Дігтяренко В.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, який в подальшому уточнила. Позов мотивовано тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 1995 року, від якого мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.05.2019р., яке набрало законної сили 15.06.2016р., шлюб між ними було розірвано. У період перебування у шлюбі, а саме 29.04.2004р., відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка знаходиться в віданні Луначарської сільської ради Бердянського району, та за відповідачем було зареєстровано право власності на зазначений будинок. Позивачка вважає, що вищезазначений житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він був придбаний під час шлюбу та за спільні кошти. Зазначила, що за час подружнього життя вони проживали спільно, витрачали спільні кошти на ремонт будинку, облаштування комунікацій будинку, вели спільне господарство. 02.12.2019р. нею було направлено на адресу відповідача пропозицію щодо поділу спільної сумісної власності, однак відповідь вона не отримала. Визначити частки в об`єктах спільної сумісної власності між нтми в добровільному порядку за взаємною згодою не має можливості, але визначення часток необхідно їй для реалізації прав власника (співвласника) на володіння, користування та розпорядження власністю, та в подальшому для визначення порядку користування майном. 10 червня 2019 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було ухвалено заочне рішення по справі № 310/2579/19 (провадження 2/310/1580/19) про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Після того, як стало відомо про прийняте рішення, нею було подано до суду заяву про перегляд вказаного заочного рішення. Тобто, відповідач, подаючи позовну заяву про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, порушив її право на володіння та користування спільною сумісною власністю. Просила визнати спільною сумісною власністю

подружжя житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (до перенумерації - буд. 51), а також визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами. Також просила стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору в розмірі 1609,20 грн. та інші понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 31.01.2020р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 23.06.2020р. прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності, підготовче провадження у справі закрито.

19.05.2021р. представником позивача - адвокатом Дігтяренко В.С. подано до суду заяву про компенсацію судових витрат, до якої додав додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги від 26.11.2019р., детальний опис робіт, виконаних адвокатом відповідно до договору про надання правничої допомоги від 26.11.2019р., акт приймання-передачі наданих послуг №01 від 10.05.2021р., рахунок-фактуру від 10.06.2020р., копію квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 16.06.2020р. на суму 1000,00 грн., договір на проведення незалежної оцінки майна від 10.06.2020р., акт приймання-передачі робіт від 15.06.2020р.. В поданій заяві представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 1609,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн. та витрати, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій у розмірі 1096,20 грн.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дігтяренко В.С. уточнені позовні вимоги підтримав. Також зазначив, що коли сторони перебували у шлюбі, придбали за спільні кошти спірний житловий будинок. Позивачка працювала не офіційно, отримувала кошти, займалась господарством. Відповідач, коли продав дачу, яку йому подарували батьки, за ці кошти придбав земельну ділянку. Зазначив, що відповідачем було продано дачний будинок в липні, а спірний житловий будинок вони купили в квітні, тобто до того, як відповідач продав дачний будинок. Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивачки всі судові витрати, які він зазначив в заяві про компенсацію судових витрат.

Відповідач та його представник - адвокат Бзаров Р.В. позовні вимоги не визнали. Крім того, відповідач пояснив, що спірний будинок був придбаний за його особисті кошти, які він отримав від продажу садового будинку, який йому подарували його батьки. Крім того зазначив, що з позивачкою перестав разом жити ще до розірвання шлюбу, а саме в 2015 році. Його колишня дружина почала працювала лише з 2011 року, до того часу вона знаходилась вдома, займалась домашнім господарством, а він працював на двох роботах. Пояснив, що він продав двохповерховий будинок (дачу), який знаходився в садовому кооперативі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за 60 тисяч гривень, і за ці ж кошти придбав спірний будинок в с. Азовське. Сумісні кошти на купівлю спірного будинку не вкладались.

Після допиту свідків відповідач пояснив, що спірний будинок придбав за 750 грн., відповідно до договору, розраховувався у нотаріуса готівкою. Вони покращили будинок, поклеїли шпалери, поміняли дах, в 2004р. замінили вікна, це все зробили за гроші від продажу дачі. Він вигнав фундамент і купив будматеріали, покращив будинок вже коли один залишився. З відповідачкою не проживали разом з осені 2014 року. Крім того, зазначив, що покупці дачного будинку спочатку внесли йому залог, за який він придбав спірний будинок в с. Луначарське, а пізніше оформили договір купівлі-продажу дачного будинку. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Зазначила, що сторони прожили разом 20 років, у них є син. Для того, щоб син та невістка жили окремо, вони вирішили подарувати їм дачу в СОТ «Мрія», а коли онук йшов у школу, вони вирішили продати цю дачу і купити будинок в с. Луначарське. Пояснила, що дачу вони будували для сина, коли онуку було 3-4 роки, а коли онук йшов до першого класу, приблизно в 2005-2006р.р. син та невістка продали цю дачу і відразу купили будинок в с. Луначарське. Вона не знає, що сторони купували цей будинок за спільні кошти, а знає, що купили будинок за кошти від продажу дачного будинку. Син працював на двох роботах, спірний будинок маленький, там одна кімната, кухня та коридор, ніяких ремонтів там не робили, невістка не працювала. Коли син продав дачу, їм гроші ніякі не давав, а у сина та невістки грошей практично не було, тому вважає, що вони не вкладали спільні гроші в купівлю будинку. На момент купівлі спірного будинку, газу та води в будинку не було, вода була у дворі і у дворі також була газова труба, а газ та воду в будинок син провів пізніше, коли вони вже з позивачкою не жили однією сім`єю.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що знає позивачку та відповідача, вони є кумами з 1997 року. Вони дружили, разом святкували свята, спілкувались часто, були один у одного вдома. Вона знала, що з 1998 року сторони жили дуже дружно, разом вели спільне господарство, спочатку знімали квартиру, потім приблизно в 2000-х переїхали на дачу, потім дачу продали і купили будинок в с. Луначарське. Знає, що позивачка спочатку була вдома по догляду за дитиною, а потім працювала лаборантом на млині без оформлення, потім біля 5 років в рибному цеху без оформлення. Знає, що сторони робили в будинку ремонт, проводили в будинок воду та газ, замінювали двері та вставляли пластикові вікна, ОСОБА_3 тримала господарство, торгувала на ринку. За які гроші придбали будинок вона не знає. Пояснила, що дача, в якій вони жили - це був двоповерховий будинок, там було світло, пічка, а в с. Луначарське ремонт сторони робили разом. На даний час вона з ОСОБА_4 не спілкується, а з ОСОБА_3 спілкується рідко.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що позивачка - її племінниця, вона одружилась з ОСОБА_4 в 1995 році. Жили спочатку з його батьками по пр. Пролетарський , потім знімали квартиру в районі «АЗМОЛ», потім батьки ОСОБА_4 подарували їм дачу, яку вони згодом продали, батьки з обох сторін їм допомагали і купили будинок в с. Луначарське. У сторін є спільна дитина - син. ОСОБА_3 сиділа з дитиною, а потім пішла працювати. Знає, що сторони жили однією сім`єю, тримали птицю, кіз, свиней, ОСОБА_3 займалась домашнім господарство, спільний будинок придбали на спільні кошти.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що позивачці вона є мачухою з 2010 року. ОСОБА_3 жила з ОСОБА_4 , їх син навчався в школі в с. Луначарське, жили нормальною сім`єю, ОСОБА_4 працював, а ОСОБА_3 вела господарство. Потім ОСОБА_3 працювала в рибному цеху, на млині, дома розводила бройлерів, їм допомагали і вона, і батьки. Вона була у них вдома в с. Луначарське, в будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повставляли пластикові вікна, двері, зробили веранду, тримали господарство. Вона знає, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 жили на дачі, потім продали дачу, купили будинок, але вона не знає, за чиї кошти вони купували будинок, а двері і вікна вони ставили вже при ній. Коли виїхала ОСОБА_3 з будинку вона не знає.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного

Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 1995 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №7 від 26.11.2019р. (а.с.10).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/2707/16-ц від 23 травня 2016р., яке набрало законної сили 15 червня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.11).

Також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29.04.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Шевченко Т.В., зареєстровано в реєстрі за №770, ОСОБА_4 купив жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_5 , на земельній ділянці, яка знаходиться в віданні Луначарської сільської ради Бердянського району. Продаж вчинено на 750,00 гривень (а.с.24).

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, що встановлено ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Враховуючи, що будинок АДРЕСА_6 набутий сторонами під час шлюбу, будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід визнати за подружжям, за кожним, право власності на 1/2 частину зазначеного будинку.

Доводи відповідача про те, що спірний житловий будинок було придбано на його власні кошти, які він отримав від продажу дачного будинку, суд не бере до уваги, оскільки така позиція відповідача спростовується матеріалами справи, а саме, судом встановлено, що спірний будинок було придбано відповідно до договору купівлі-продажу 29.04.2004р. (а.с.24) та в цей же день зареєстровано право власності на нерухоме майно (а.с.25), проте садовий будинок АДРЕСА_7 було продано відповідно до договору купівлі-продажу 14.07.2004 року, тобто вже після придбання спірного житлового будинку. Інших доказів, які б свідчили про те, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем за власні кошти, суду не надано.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимог представника позивача про стягнення судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанцій №0.0..1 від 27.12.2019р. та №0.0..1 від 18.06.2020р. відповідачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви на загальну 1609,20 грн.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1609,20 грн.

Крім того, представником позивача зазначено, що позивачем понесені витрати, пов`язані з розглядом справи - на проведення оцінки об`єкта права спільної власності у розмірі 1000,00 грн., поштові витрати у розмірі 76,20 грн. та плати за надання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 20,00 грн., а всього 1096,20 грн.

Враховуючи, що зазначені витрати, пов`язані з розглядом справи, підтверджені належними документами, а саме, фіскальними чеками, квитанціями, договором та актом-передачі робіт (а.с.13,14, 91, 18,36), з відповідача на користь позивачка підлягають стягненню витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій в розмірі 1096,20 грн.

Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_3 був адвокат Дігтяренко В.С., який діяв на підставі ордеру серії АР №1007236 та договору про надання правової допомоги від 26.11.2019 року (а. с. 33,34).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача ОСОБА_17 подав до суду додаткову угоду від 04.12.2019р. до Договору про надання правничої допомоги від 26.11.2019р., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом відповідно до договору про надання правничої допомоги б/н від 26.11.2019р.та акт приймання-передачі наданих послуг №01 від 10.05.2021р.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно договору про надання правничої допомоги б/н від 26 листопада 2019 року, додаткової угоди від 04.12.2019 року до договору б/н від 26.11.2019 року, які укладені між ОСОБА_3 та адвокатом Дігтяренко В.С., визначена вартість послуг та порядок розрахунків за надання правничої допомоги.

Як вбачається з детального опису робіт, виконаних адвокатом від 07.05.2021р. та акту приймання-передачі наданих послуг від 10.05.2021р., адвокатом Дігтяренко В.С. проведені наступні роботи: аналіз документів клієнта, пошук та аналіз судової практики, підготовка проекту позовної заяви, дук позовної заяви та доданих до неї документів, подання позовної заяви з додатками, а також здійснювалось представництво інтересів клієнта в Бердянському міськрайонному суді Запорізької області 27.02.2021р., 27.04.2020р., 23.06.2020р., 24.09.2020р., 09.11.2020р., 20.01.2021р. та 05.05.2021р. Проте, як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2021р. підготовче засідання по справі було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача, а 27.04.2021р. та 23.06.2021р. підготовче засідання по справі були проведені за відсутності сторін та їх представників. Таким чином, суд вважає, що представником позивача здійснювалось представництво інтересів клієнта в судових засіданнях 24.09.2020р., 09.11.2020р., 20.01.201р. та 05.05.2021р.

За таких підстав витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково у розмірі 4000,00 грн., оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі.

Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у судовому засіданні, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11, 60, 88,169, 208, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (до перенумерації - № 51).

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (до перенумерації - № 51).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1609,20 грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 5096,20 грн., а всього - 6705 (шість тисяч сімсот п`ять) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної

скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 .

Повний текст рішення складено 28 травня 2021 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Дністрян