Провадження № 2/727/38/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Заверусі Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіра Груп» про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору, -

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору посилаючись на те, що 13.08.2020 року між ним та відповідачем укладено договір №4180, відповідно до якого ним отримано кредит в сумі 2000 грн.

Вказаний договір не містить жодних правових підстав та не може слугувати доказом безспірності укладення договору позики, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп» порушено порядок укладання договору між сторонами та він не підписував спірний договір.

Договір про надання позики №4180 від 13.08.2020 року містить ознаки кредитного договору.

На момент звернення до суду сума заборгованості становить 7000 грн., однак він отримав лише 2000 грн. Сума процентів не ґрунтується на умовах договору, а відповідачем не надано належного розрахунку заборгованості та документів, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості. Також не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі та погашення кредиту.

Крім того, розмір нарахованих процентів та розмір нарахованої пені значно перевищують розмір заборгованості за кредитом.

А тому просив визнати недійсним договір №4180 від 13.08.2020 року, укладений між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп».

Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 лютого 2021 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 13.08.2020 року між відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіра Груп» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір №4180 про надання фінансового кредиту (а.с.41-43), відповідно до п.1.1. якого товариство надало позивачу фінансовий кредит в розмірі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п.1.2. договору, кредит надається строком на 23 дні, тобто до 04.09.2020 року.

Відповідно до п.1.3. договору, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу. Тип процентної ставки - фіксована.

Детальний розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з Графіком розрахунків до договору №4180 (додаток №1 до договору), сукупна вартість кредиту складає 3150 грн., з яких сума кредиту 2000 грн. та сума нарахованих процентів 1150 грн. Зарахування на картковий рахунок позивача кредитних коштів в розмірі 2000 грн., позивачем не заперечується.

Зазначений договір укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою для визнання кредитного договору недійсним позивач зазначив те, що він кредитний договір не підписував.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про електрону комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з пунктом 1.6. договору, невід`ємною частиною Договору є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства: www.aviracredit.com.ua.

Відповідно до розділу 2 договору оферти (а.с.38-40), з метою отримання кредиту клієнт заповнює на сайті товариства заявку, вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові. Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в особистий кабінет. При підписанні документів на телефонний номер клієнта направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (електронний підпис одноразовим ідентифікатором), який є підтвердженням особи клієнта. У заявці клієнт зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні товариству для прийняття рішення про надання кредиту.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Тобто, без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.03.2020 року у справі №404/502/18.

Після виконання певної процедури щодо реєстрації особистого кабінету, із зазначенням під час реєстрації логіну та паролю для здійснення входу в особистий кабінет, товариство інформує клієнта про прийняте рішення про реєстрацію на сайті та щодо можливості видачі кредиту чи про відмову у видачі шляхом надсилання смс-повідомлення на телефонний номер, зазначений у заявці.

Смс-повідомлення містить код підтвердження, який клієнт має ввести у спеціальне поле на сайті для того, щоб завершити реєстрацію та генерацію особистого кабінету, а також, щоб підтвердити умови отримання кредиту.

Як вбачається із заявки №4819 (а.с.36-37), яку позивач ОСОБА_1 заповняв на сайті товариства для отримання кредиту, останній зазначив мобільний номер НОМЕР_1 . Такий же номер мобільного телефону позивач зазначив і у своїй позовній заяві (а.с.1), а, отже, сумнівів у тому, що вказаний номер телефону належить саме позивачу не виникає.

Відповідно до роздруківки про смс-повідомлення (а.с.54), на вказаний номер телефону 13 серпня 2020 року о 14 год. 54 хв. 35 сек. надійшло повідомлення про те, що кредит схвалено, а тому «необхідно перейти на вказане посилання та ввести код KL7824, після підписання згоди відразу отримаєте гроші», що позивачем ОСОБА_1 і було зроблено, тобто завершено процедуру оформлення кредиту, що свідчить про вільне волевиявлення позивача на укладення кредиту.

Будь-яких доказів того, що позивач втратив мобільний телефон, логін чи пароль Особистого кабінету, до матеріалів справи не додано. Крім того, матеріали справи не містять доказів вчинення шахрайських дій з грошовими коштами на рахунку позивача. Також, позивачем не надано доказів того, що хтось міг скористатись його особистими даними паспорта громадянина України, доступу до Логіна та Паролю Особистого кабінету, за розголошення відомостей за які він несе особисту відповідальність.

Посилання позивача в позовній заяві на постанову Вищого господарського суду України від 12.10.2016 року (справа №916/16/16) не може бути взято до уваги, оскільки відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19 зроблено правовий висновок, що суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховний Суд від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, від 09.09.2020 року у справі №732/670/19. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Суд вважає, що підтвердженням факту укладення кредитного договору позивачем є зазначення в договорі його особистих даних, паспорту, ідентифікаційного номеру, а також зазначення в договорі номеру картки, на яку здійснювалося перерахування коштів за договором, та існування самого тексту договору у позивача, який згідно зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є оригіналом такого договору.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердив факт не підписання ним електронним підписом одноразовим ідентифікатором оспорюваного кредитного договору.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що взадоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіра Груп» про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючисьст.ст.3, 11, 12 Закону України «Про електрону комерцію», ст.ст.16, 203, 215, 626, 627, 638 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 247, 263-265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіра Груп» про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: