Єдиний унікальний номер справи 468/1639/20-ц
Провадження №22-ц/812/962/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 травня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 15 березня 2021 року, у приміщенні названого суду, під головуванням судді Муругова В.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

16 листопада 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі-Банк, кредитодавець або позивач) пред`явило до ОСОБА_1 (далі позичальник або відповідач) вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

03 грудня 2013 року ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення карти підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до вказаних Умов, кредит видавався у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

При цьому передбачалося, що строк дії його картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього і позичальник отримав нову кредитну картку.

Крім того, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника.

Відповідно до «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає Банку списувати з будь-якого карткового рахунку відкритого у цьому Банку в тому числі з картрахунку грошові кошти для здійснення платежів з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості, Банк нараховує пеню, яка складається з базової процентної ставки по договору та нараховується за кожен день прострочки кредиту + 1% від заборгованості, але не менше 30 гривень на місяць та нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам 5 і більше днів на суму від 50 гривень і більше.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору б/н, станом на 30 липня 2020 року в нього виникла заборгованість у розмірі 276 117 гривень 51 копійка, з яких:

- 186 992 гривні 51 копійка - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. за поточним 129 041 гривня 59 копійок та 57 950 гривень 92 копійки за простроченим;

- 89 125 гривень - нарахована пеня.

Посилаючись на те, що позичальник не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором б/н, Банк просив стягнути з нього на свою користь заборговану грошову суму за судовим рішенням, лише за тілом кредиту у сумі 186 992 гривні 51 копійка (в т.ч. за поточним 129 041 гривня 59 копійок та 57 950 гривень 92 копійки за простроченим) та судовий збір.

Відповідач заперечував наявність боргу перед Банком, та у відзиві на позовну заяву просив застосувати позовну давність щодо вимог Банку про стягнення боргу по кредитним карткам, що видані у 2013 році, оскільки вважає що строк подачі позову закінчився ще у серпні 2019 року, у червні та жовтні 2020 року.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2021 року в задоволені позовних вимог Банку відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Банк подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, районний суд виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту та згідно виписок наданих Банком, відповідач повністю повернув фактично отримані ним за кредитним договором кошти, внаслідок чого він не має заборгованості за тілом кредиту перед позивачем.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими та законними.

Так, за Конституцією України, ст.4,49ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, і, таке встановлено судом 1 інстанції, 03 грудня 2013 року ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення карти підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 137).

Відповідно до вказаних Умов, кредит видавався у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. При цьому передбачалося, що строк дії його картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього і позичальник отримав нову кредитну картку.

Крім того, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника.

Як вбачається з довідки Банку, ОСОБА_2 починаючи з грудня 2013 року за весь період кредитування, було видано чотири кредитні картки, термін дії останньої до червня 2022 року (а.с. 136).

03 грудня 2013 року, Банком встановлено кредитний ліміт у сумі 4 100 гривень, який був збільшений 21 вересня 2015 року до 5000 гривень, 19 лютого 2019 року до 8000 гривень, 02 березня 2016 року зменшений до 2000 гривень, 14 березня 2016 року знову збільшений до 8000 гривень та станом на 19 липня 2018 року, у зв`язку з порушенням виконання умов договору зменшено та становить 0 гривень (а.с. 21).

Відповідно до «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає Банку списувати з будь-якого карткового рахунку відкритого у цьому Банку в тому числі з картрахунку грошові кошти для здійснення платежів з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань.

В ньому ж, зазначено, що сторони домовилися, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості, Банк нараховує пеню, яка складається з базової процентної ставки по договору та нараховується за кожен день прострочки кредиту + 1% від заборгованості, але не менше 30 гривень на місяць та нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам 5 і більше днів на суму від 50 гривень і більше.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору б/н, станом на 30 липня 2020 року в нього виникла заборгованість у розмірі 276 117 гривень 51 копійка, з яких:

- 186 992 гривні 51 копійка - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. за поточним 129 041 гривня 59 копійок та 57 950 гривень 92 копійки за простроченим;

- 89 125 гривень - нарахована пеня, проте Банк росив стягнути з нього на свою користь лише заборгованість за тілом кредиту у сумі 186 992 гривні 51 копійка (в т.ч. за поточним 129 041 гривня 59 копійок та 57 950 гривень 92 копійки за простроченим).

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 7-15) та виписок з особового рахунку (а.с. 16-20, 138-147, 158-162), ОСОБА_2 користувався кредитними коштами, знімаючи з картки та повертаючи періодичними платежами.

Проте, повернуті позичальником кошти Банком зараховувалися на страхові платежі кредитного ліміту, пеню, членські внески, а лише потім на погашення кредиту. У разі недостатності суми погашення, в тому числі і на нараховані штрафні санкції, Банком вказана сума зараховувалась саме на борг по тілу кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути лише тіло кредиту, в т.ч. поточне та прострочене, загальна сума якого складає 186 992 гривні 51 копійка.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться .

За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку (частина 3 статті 1056-1 ЦК України).

В разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати проценту ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (частина 4 статті 1056-1 ЦК України), про що кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За ч.1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17 вбачається, що оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначається актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Як слідує з наданих позивачем витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт, витягу з Умов і правил надання банківських послуг, вони не містять підпису ОСОБА_2 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви б/н від 03 грудня 2013 року.

З огляду на викладені обставини, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також підписана сторонами анкета-заява від 03.12.2013 не містить посилання на конкретні розміри пені, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них, як другої сторони, до запропонованого договору, вказує на відсутність у відповідача заборгованості за пенею за кредитним договором в розмірі 89 125 гривень.

З урахуванням зазначеного, Банк має право на повернення фактично отриманих відповідачем за кредитним договором грошових коштів.

При цьому позивач вказує про наявність непогашеної заборгованості відповідача за тілом кредиту станом на 30 липня 2020 року в розмірі 186 992 гривень 51 копійок.

З розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що позивач збільшував тіло кредиту за рахунок зарахування до нього заборгованості за процентами, пенею та іншими нарахуваннями за попередні періоди.

Проте, позивачем не доведена можливість нарахування процентів, неустойки та інших нарахувань на фактично отримані відповідачем кошти.

Перевіривши надані Банком розрахунок та виписку з особового рахунку, шляхом арифметичного підрахунку, судом І інстанції встановлено, що станом на 30 липня 2020 року, позичальник сплатив 287 852 гривні 03 копійки.

Між тим, після перерахунку повернутої суми, вбачається, що вона складає 349 420 гривень 20 копійок, тобто обидві судові інстанції підтвердили, що відповідач фактично повернув всі взяті в кредит кошти, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту, за вказаний період, перед Банком у нього відсутня.

З огляду на викладене, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що вимоги Банку не підлягали задоволенню, що вірно констатував суд І інстанції.

За такого, апеляційну скаргу Банку слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції не скасовано, то відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача не підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

________________________________________________

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.