Провадження № 22-ц/802/582/21 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Карпук А. К., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Галицька І. П.,

з участю:

представника відповідача адвоката Терещука Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ «Альфа-Банк» 04 серпня 2020 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Позов мотивовано тим, що 18 липня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем був укладений кредитний договір № 070-22079/07, відповідно до якого, банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 60000,00 доларів США, зі сплатою відсотків річних та кінцевим терміном повернення коштів до 10 липня 2016 року. Відповідач не виконала умови кредитного договору та не повернула у строк, встановлений у ньому, суму заборгованості у розмірі 2025577,44 грн, на яку позивач, за період з 03 липня 2017 року по 03 липня 2020 року нарахував 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 185171,54 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 500317,61 грн, які і просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року у задоволені позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає рішення необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує, що суд в обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог, встановив факт пропуску строку позовної давності за вимогами банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В цій справі не пред`являв до відповідача вимоги про стягнення основного боргу за кредитним договором. Суд, встановлюючи факт пропуску строку позовної давності, вийшов за межі позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Кредитне зобов`язання відповідача на даний час є чинним, оскільки відсутній факт належного та повного його виконання, у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Рішенням Господарського суду Волинської області від 06.09.2016 в справі № 903/1215/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ТзОВ «Українські страви» про звернення стягнення на предмет іпотеки, зафіксовано суму боргу. Після набрання законної сили вказаним рішенням, позивач втратив право нарахування відсотків та інших штрафних санкцій, передбачених кредитним договором, окрім законного права на стягнення сумм, передбачених ст. 625 ЦК України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що кінцевим строком повернення відповідачем основної суми кредиту та договірних відсотків було 10 липня 2016 року, як було визначено в кредитному договорі. До суду позивач звернувся 27 липня 2020 року, він пропустив загальний трьохрічний строк позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості з відповідача. Частина 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не на виконання судового рішення. Ухвалення судового рішення про стягнення боргу з зазначення еквіваленту в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Позивач, як кредитор в натуральному зобов`язанні, не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Сума отримана за кредитним договором - 120 000, доларів США. В рахунок погашення кредиту ОСОБА_1 перераховано 141 014,15 доларів США. Просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача адвокат Терещук Ю. О. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача не визнав та просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином повідомлені судом про час та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника відповідача адвоката Терещука Ю. О., приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем був укладений кредитний договір № 070-22079/07, відповідно до якого, банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків річних та кінцевим терміном повернення коштів до 10 липня 2016 року.

На забезпечення виконання вищенаведеного кредитного договору 18 липня 2006 року між Банком та ТОВ «Українські страви» було укладено з Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №898, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нежитлове приміщення загальною площею 794,60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року в справі № 903/1215/15, в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 070-22-70/06 від 18.07.2006 ОСОБА_1 в сумі 2025577,44 грн, в тому числі 73349,30 доларів США, що еквівалентно 1608754,35 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 19004,57 доларів США, що еквівалентно 416823,09 грн - заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 898, - нежитлове приміщення загальною площею 794,60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські страви» (43000, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Ковельська, буд. 82, ). Визначено спосіб реалізації предмету застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Встановлено, що початкова вартість предмету іпотеки для його реалізації на прилюдних торгах становить 1010000,00 грн.

В матеріалах справи відсутні будь-які судові рішення про стягнення з відповідача основної суми боргу. Із вимогою до відповідача про стягнення суми заборгованості за кредитним договором позивач у даному позові не звертався.

Є правильним висновок суду першої інстанції про те, що пред`являючи у 2015 році позов до майнового поручителя Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські страви», позивач перервав позовну давність лише до цього відповідача, і лише стосовно вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовну давність до основного боржника ОСОБА_1 , ці дії не переривають.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Сума 2025577,44 грн, в тому числі 73349,30 доларів США, що еквівалентно 1608754,35 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 19004,57 доларів США, що еквівалентно 416823,09 грн - заборгованість за відсотками визначена позивачем відповідно до рішення Господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року в справі № 903/1215/15, а три проценти річних нараховуються на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими коштами, якщо в обов`язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

Кредитні кошти отриманні відповідачем у доларах, а тому не може бути застосована ст. 625 ЦК України в частині застосування індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції правильно застосував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц відповідно до якої тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Позивач, як кредитор в натуральному зобов`язанні, не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Суд першої інстанції відмовив у позові за безпідставністю, при цьому суд встановлював всі обставини справи і не вийшов за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді