Справа № 242/3711/20
Провадження № 2/242/280/21
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Капітонова В. І., при секретарі Нарижній О. Г., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Другої селидівської нотаріальної контори Доценко Ольги Вікторівни про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, визнання дій неправомірними, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, визнання дій неправомірними. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_2 склав заповіт від 02 березня 2017 року. Про існування зазначеного заповіту позивач дізнався після смерті батька. Квартира, яку заповів батько позивача, належала йому та матері позивача ОСОБА_3 , яка померла в 2016 році. Позивач зазначив, частки співвласників в квартирі не були виділені, тому свідоцтво про право на спадщину батьку із зазначенням частки квартири було видане з порушенням закону. Крім того, позивач вважає, що заповіт, складений ОСОБА_2 , також був посвідчений із порушенням встановленого порядку, оскільки ОСОБА_2 не міг розпоряджатися власністю на підставі документів, виданих з порушенням закону.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати дії державного нотаріуса Другої селидівської державної нотаріальної контори неправомірними, визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 лютого 2017 року та заповіт від 02 березня 2017 року недійсними.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач державний нотаріус Другої селидівської державної нотаріальної контори Донецько О. В. в судове засідання не з`явився, до суду надійшли листи від Другої селидівської державної нотаріальної контори, відповідно до яких з 01 січня 2019 року ОСОБА_4 працює завідувачем Першої селидівської державної нотаріальної контори.

Крім того, до суду надійшов лист від Другої селидівської державної нотаріальної контори про розгляд справи у відсутність представника контори.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 березня 2000 року Службою приватизації державного житлового фонду ДХК «Селидіввугілля», квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 та членам його родини: дружині ОСОБА_3 та сину ОСОБА_1 .

У відповідності до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 лютого 2017 року державним нотаріусом Другої селидівської державної нотаріальної контори Доценко О. В., спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1949 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 26 листопада 2019 року Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

За життя ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений 02 березня 2017 року державним нотаріусом Другої селидівської державної нотаріальної контори Доценко О. В., відповідно до якого 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , він заповідає ОСОБА_5 .

Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 ст. 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З урахуванням викладених норм матеріального права слід дійти висновку, що правом на оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

В обґрунтування позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним позивач зазначив, що його батько - ОСОБА_2 , успадкував частку квартири, яка не була виділена.

Крім того, в обґрунтування вимог щодо визнання заповіту недійсним позивач зазначив, що нотаріусом посвідчено заповіт на підставі документів про право власності спадкодавця, виданих з порушенням закону, зокрема, свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 лютого 2017 року.

За змістом статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлений до державного нотаріуса Другої селидівської державної нотаріальної контори Доценко О. В.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно із п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу.

Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оспорює видане відповідне свідоцтво про право на спадщину відносно ОСОБА_2 та посвідчений заповіт відносно спадкоємця ОСОБА_5 .

Таким чином, нотаріус не може бути відповідачем у даній справі.

Заміна відповідача у справі передбачена 2 ч. ст.51 ЦПК України, згідно з якою якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, за клопотанням позивача.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлялося клопотання про заміну відповідача, проте ухвалою суду від 12 лютого 2021 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено з підстав того, що дане клопотання не було подано до закінчення підготовчого засідання. Крім того, звертаючись до суду із клопотанням про заміну відповідача позивачем не зазначено, яка саме особа має бути залучена у справі у якості відповідача.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги, що даний позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст.263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного нотаріуса Другої селидівської нотаріальної контори Доценко Ольги Вікторівни про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, визнання дій неправомірними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 21 травня 2021 року.

Суддя В. І. Капітонов