Провадження №22-ц/812/885/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №487/1857/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Істоміної Катерини В`ячеславівни на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Темнікової Альони Олександрівни о 13 годині 33 хвилині у приміщенні цього суду 25 лютого 2021 року, повний текст якого складений 02 березня 2021 року, за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2020 р. Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 24 лютого 2018 р. між Банком та ОСОБА_1 було підписано заяву про приєднання № 614806 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу. 27 лютого 2018 р. ОСОБА_1 було підписано кредитну заяву 49429832, згідно якої остання просила надати їй кредит (відкрити відновлювальну кредитну лінію) по рахунку у сумі 3000 грн. на строк дії картки. 13 червня 2018 р. ОСОБА_1 було підписано кредитну заяву 78915948, згідно якої остання просила надати їй кредит (відкрити відновлювальну кредитну лінію) по рахунку у сумі 41000 грн. на строк дії картки. Всупереч взятим на себе зобов`язанням ОСОБА_1 , порушивши в односторонньому порядку умови кредитного договору та діюче цивільне законодавство, кредит та проценти за його користування добровільно не сплачує. Датою першого непогашеного платежу за основним боргом та процентами є квітень 2019 р. Станом на 22 листопада 2019 р. заборгованість позивачки складає 53611 грн., з яких 40777 грн. 51 коп. - сума заборгованості за основним боргом; 9326 грн. 65 коп. - сума заборгованості за процентами за користування кредитом; 1357 грн. 78 коп. - комісія; 1214 грн. 22 коп. - пеня за пені за несвоєчасне погашення основного боргу; 665 грн. 14 коп. - пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі; 165 грн. 50 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі; 72 грн. 70 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі; 18 грн. 58 коп. - втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі; 13 грн. 03 коп. - втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судовий збір у розмірі 2102 грн.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Істоміна К.В. позовні вимоги не визнали, надали заперечення та відзив на позову заяву, в якому зазначили, що відповідачка оформила в AT «Ощадбанк» кредитну картку з кредитним лімітом 41000 гривень. Проте користувалась цими коштами тільки один раз. З наданих банком документів видно, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 знімала кошти в розмірі 5000 грн. та протягом двох місяців повністю погасила цю суму. Більше кредитною карткою відповідачка не користувалась. В березні 2019 року вказана картка була перевипущена з тим же кредитним лімітом в розмірі 41000 гривень. Проте, 9 березня 2019 року відповідачці на мобільний телефон почали приходити смс-повідомлення про переказ коштів на картки інших банків: о 12-56 годині - переказ на картку іншого банку 18000 гривень, о 12-57 годині - переказ на картку іншого банку 12000 гривень, о 12-57 годині переказ 9500 гривень. Так як відповідачка була впевнена, що кошти вона не знімала, то одразу звернулась до відділення банку із заявою про блокування картки, та 11.03.2019 року звернулась до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про шахрайство, розпочате кримінальне провадження, внесено відомості до ЄРДР за №0000942. Також ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Банка із заявами, зокрема 04 квітня 2019 року подала заяву на ім`я начальника філії AT «Ощадбанк» про те, що кошти вона не знімала і просила розібратись в цій ситуації. 06 червня 2019 року була написана заява на ім`я начальника філії, в якій ОСОБА_1 просила призупинити нарахування відсотків у зв`язку з несанкціонованим зняттям готівки з її картки. 09 грудня 2019 року була написана заява на ім`я начальника філії також про те, що кошти ОСОБА_1 не знімала, просила повідомити інформацію стосовно руху грошових коштів по картці та ін. На свої заяви відповідачка отримала відповіді наступного змісту. Відповідь від 10.07.2019 року №11214-15/387/4606/2019-14/с: «По вашій картці НОМЕР_1 , яка була у вас на руках 21.02.2019 року 14:12:23 була активована послуга «finger print» (ідентифікація по відбитку пальця на мобільному смартфоні). Також в цей день були зняті кошти без присутності картки в банкоматі м. Слов`янськ в розмірі 1000,00 грн., що стало можливим за допомогою доступу до мобільного телефону та системи Mobile Banking (з підтвердженням смс, які надійшли на мобільний телефон НОМЕР_2 ). Наступні операції по перевипущеній карті, які були наведені в попередній відповіді, відбувались в системі Mobile Banking. Звертаємо вашу увагу, що картка, на яку перераховано з Вашого рахунку 9500,00 грн. відкрита на ім`я ОСОБА_2 в м. Слов`янськ Донецької області». Відповіді АТ «Ощадбанк» від 12.04.2019 р. та від 13.01.2020 року: «Операції з перерахування коштів з вашого карткового рахунку були здійснені: 09.03.2019 12:57:07 12000,00 uah НОМЕР_3 ) А-Банк; 09.03.2019 12:56:30; 18000,00 uah НОМЕР_4 )Монобанк; 09.03.2019 12:57:35 9500,00 uah НОМЕР_5 ) Ощадбанк 09.03.2019 12:58:56 100,00 uah НОМЕР_6 ) на власну 09.03.2019 13:01:04 92,00 uah Оплата мобільного зв`язку НОМЕР_7 ». Всіх цих переказів відповідачка не здійснювала. Це відбулось внаслідок шахрайських дій невідомих осіб. Нажаль, станом на сьогоднішній день заходи, вжиті правоохоронними органами, результатів не принесли. Враховуючи, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, позовні вимоги АТ «Ощадний банк України», на думку відповідачки, не підлягають задоволенню.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2021 року позовні вимоги Банку задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Боргу заборгованість за основним боргом у сумі 40777 грн. 51 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 9326 грн. 65 коп.; комісію 1357 грн. 58 коп.; пеню за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі 1214 грн. 22 коп.; пеню за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі 665 грн. 14 коп.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі 165 грн. 50 коп.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі 72 грн. 70 коп.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі 18 грн. 58 коп.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі 13 грн. 03 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судові витрати з оплати судового збору у сумі 2102 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що 24 лютого 2018 року ОСОБА_1 була підписана заява про приєднання № 614806 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО, Договір) та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки).

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 було підписано кредитну заяву 49429832, в якій просила надати їй кредит (відкрити відновлювальну кредитну лінію) по рахунку в сумі 3 000.00 (три тисячі) гривень на строк дії картки.

13 червня 2018 року ОСОБА_1 було підписано кредитну заяву 78915948, згідно якої остання просила надати їй кредит (відкрити відновлювальну кредитну лінію) по рахунку в сумі 41 000.00 (сорок одна тисяча) гривень на строк дії картки.

Отримавши та використавши надані позивачем кредитні кошти, відповідачка, всупереч взятим на себе зобов`язанням, порушивши в односторонньому порядку умови Кредитного договору, кредит та проценти за його користування добровільно не сплачує. Датою першого непогашеного платежу за основним боргом та процентами є квітень 2019 року.

Встановивши, що операції з переказу коштів з рахунку відповідачки здійсненні після активування послуги «finger print» (ідентифікація по відбитку пальця на мобільному смартфоні) за фінансовим телефонним номером відповідачки, та відбувалися в системі Mobile banking з використанням персональної інформації щодо платіжної картки, які відомі тільки власнику картки, суд відхилив заперечення ОСОБА_1 проти позову стосовно того, що кошти з її рахунку були перераховані сторонніми особами, суд дійшов висновку, що АТ «Ощадбанк» не повинен нести відповідальність за дані операції та, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, зокрема щодо розміру заборгованості, задовольнив позовні вимоги АТ «Ощадбанк» про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Істоміна К.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи та винесенні рішення судом були порушені вимоги статей 12, 13, 81, 263, 263 ЦПК України. Деякі обставини, які мають значення для вирішення справи, на які посилається позивач і які є підставою його вимог, не мали місця, не відповідають дійсності, не доведені, тому не можуть вважатися такими, що впливають на обґрунтоване рішення суду. Рішення ухвалене не на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Окремі обставини судом трактується на користь позивача, а ті обставини, що підтверджують позицію відповідача або ігноруються або з`ясовані неповно і невсебічно. Так, наявними у справі доказами спростовується позиція позивача про те, що 21 лютого 2019 року відбулося зняття 1000 грн. по поточному рахунку № НОМЕР_8 , після чого ОСОБА_1 з проміжком в декілька хвилин звернулась до відділення банку з метою блокування вказаної картки, оскільки за вимогою відповідачки кредитна картка була заблокована працівниками банку, які запевнили, що з коштами на рахунку все гаразд, о 14:18, тоді як зняття коштів відбулося о 14:20 та о 14:21. Більш того, вхід до ощад24/7 відбувся за допомогою функції «відновлення логіну та паролю», що підтверджує непричетність ОСОБА_1 до цих дій. Таке свідчить про те, що відповідачка не порушила свої зобов`язання перед Банком та з моменту отримання повідомлень про блокування картки діяла відповідно до вимог ДКБО, і саме позивач не виконав свого зобов`язання згідно із пунктом 10.3.6 ДКБО, не провів розслідування. Щодо висновку суду про неможливість покладення на позивача відповідальності за оспорюваними відповідачкою транзакціями через їх проведення після активування послуги «ідентифікації по відбитку пальця на мобільному смартфоні», то він не відповідає обставинам справи, оскілки реєстрація в системі Mobilebanking відбулась в час, коли телефонним номером відповідачки користувались невідомі особи. Жодних належним та допустимих доказів розголошення ОСОБА_1 персональних даних стосовно її картки відсутні. Судом ці обставини не були встановлені, тоді як з приводу шахрайських дій відповідачка звернулась до поліції. Суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15, оскільки у справі, яка переглядається наявні інші фактичні обставини, а обов`язок доводити вину користувача у здійсненні несанкціонованих операцій покладається на позивача.

У відзив на апеляційну скаргу представник позивача АТ «Ощадбанк» Кудактіна О.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін. Відзив мотивований тим, що ОСОБА_1 , звернувшись до ПрАТ «ВФ Україна» номер телефону не змінила, як не змінила і фінансовий номер у АТ «Ощадбанк». Зняття та переказ коштів з рахунку відповідачки відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувач, факт надходження на її фінансовий номер відповідних повідомлень підтверджується відповіддю ПрАТ «ВФ Україна». Крім того, згідно даних процесингової системи WAY4 операції зі зняття готівкових коштів в сумі 55 грн. відбулися 21 лютого 2019 року о 14:17:22 та 14:18:01, а картка була заблокована в системі о 14:18:04, тобто через 3 секунди після проведених операцій. Дата та час, вказані в процесинговій системі, відповідають реєстрації авторизаційного запиту в процесинговій системі, а дата та час, зазначені в клієнтській виписці ПЗ CardManagement містить інформацію про фінансовий рух коштів за картковим рахунком. Таким чином, успішне схвалення (авторизація) операцій відбулося 21 лютого 2019 року 14:17:22 та 21 лютого 2019 року 14:18:01, фінансові документи, за якими відбувся рух коштів по раніше схваленим операціям - 21 лютого 2019 року 14:20:26 та 21 лютого 2019 року 14:21:03 відповідно. Тобто час та дані транзакції, зазначені у виписці по картковому рахунку, та на які посилається апелянт, відображені у виписці вже після обробки операції в процесинговій системі (реєстрація фінансового документа). Питань щодо «вчасності» блокування банківської картки 21 лютого 2019 року в суді першої інстанції у відповідачки не виникало, тому необхідності в уточненні вказаних операцій не було потреби.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 24 лютого 2018 року ОСОБА_1 була підписана з Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк» заява про приєднання № 614806 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який затверджений (надалі - ДКБО, Договір) та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) (а.с. 26-27).

Згідно п. 5.1 заяви про приєднання № 614806 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) від 24 лютого 2018 року підписанням цієї заяви про приєднання клієнт підтверджує, що між ним та банком досягнута згода щодо всіх істотних умов Договору, усі передбачені чинним законодавством України для такого роду договорів, в т.ч. договору банківського рахунку та кредитного договору, та достовірність даних, в т.ч. персональних, вказаних в цій заяві про приєднання. Клієнт підтверджує, що отримала, ознайомилась і погоджується із Правилами користування картою. Тарифами, які діють на дату підписання цієї заяви про приєднання (п.5.5 заяви про приєднання № 614806 від 24 лютого 2018 року).

Також 24 лютого 2018 року ОСОБА_1 підписала заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) та паспорт споживчого кредиту (Кредитної лінії на БПК) (а.с. 27, 28), в яких сторони погодили умови надання кредиту на умовах строковості - 60 місяців, платності - 35% річних за користування кредитними коштами та повернення частинами - щомісячно в розмірі 5% від суми заборгованості, а також зі встановленням відповідальності за порушення строків повернення обов`язкових платежів - пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми платежу за кожен день прострочення.

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 було підписано кредитну заяву 49429832, згідно якої вона просила надати їй кредит (відкрити відновлювальну кредитну лінію) по рахунку в сумі 3 000 грн. на строк дії картки (а.с. 31-32).

13 червня 2018 року ОСОБА_1 було підписано кредитну заяву 78915948, згідно якої вона просила надати їй кредит (відкрити відновлювальну кредитну лінію) по рахунку в сумі 41 000 грн. на строк дії картки (а.с. 33-34).

Також відповідачкою у судовому засіданні суду першої інстанції підтверджено факт ознайомлення та підписання саме тих кредитних умов, які долучені АТ «Ощадбанк» до позову, та на підставі яких здійснено розрахунок заборгованості.

Таким чином, ОСОБА_1 , пройшовши ідентифікацію клієнта, підписавши заяву про приєднання № 614806 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) та паспорт споживчого кредиту (Кредитної лінії на БПК), в яких визначені істотні умови договору даного виду, уклала з позивачем договір комплексного банківського обслуговування, що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.

Факт укладання договору з позивачем та його умови відповідачка не оспорювала.

АТ «Ощадбанк» надав відповідачці ОСОБА_1 грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Звернувшись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 22 листопада 2019 р. складає 53611 грн., з яких: 40777 грн. 51 коп. - сума заборгованості за основним боргом; 9326 грн. 65 коп. - сума заборгованості за процентами за користування кредитом; 1357 грн. 78 коп. - комісія; 1214 грн. 22 коп. - пеня за пені за несвоєчасне погашення основного боргу; 665 грн. 14 коп. - пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі; 165 грн. 50 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі; 72 грн. 70 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі; 18 грн. 58 коп. - втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу у сумі; 13 грн. 03 коп. - втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у сумі.

Доказів іншого суду не надано. ОСОБА_1 наданий позивачем розрахунок заборгованості та його складові не спростовувала.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на те, що платіжні операції, які здійснені з її рахунку 21 лютого 2019 року та 09 березня 2019 року, відбулися без її участі та погодження, невстановленими особами.

Суд першої інстанції відхилив заперечення відповідачки та, встановивши факт наявності заборгованості у зв`язку з несвоєчасним поверненням кредитних коштів, погодився з позовними вимогами. Апеляційний суд вважає такий висновок обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 1 статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно пункту 1.27 статті 1 зазначеного Закону платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно пункту 33.3 статті 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу.

Пунктом 8 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», яке затверджено постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення), обов`язок емітента відновити залишок на рахунку клієнта передбачено лише у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу, тобто відповідно до п. 1.24. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

Пункт 9 розділу VI зазначеного Положення передбачає, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Тобто користувач платіжного засобу звільняється від відповідальності за здійснення платіжних операцій, насамперед, у випадку коли електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.

Одночасно пункт 1 Положення зобов`язує користувача використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Пункт 5 розділу VI Положення покладає на користувача обов`язок контролювати рух коштів за своїм рахунком, а пункт 6 розділу VI Положення розмежовує ризик та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу.

Так, в силу пункту 6 розділу VI Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

З урахуванням викладеного саме на відповідачку покладено як обов`язок нерозголошення інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, так і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації.

Про таке застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначено в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15.

Як встановив суд першої інстанції, на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» відкрито наступні карткові рахунки: 1) Стандартний: UAN (кредитна картка) НОМЕР_9 (змінено згідно постанови НБУ №89 від 11 вересня 2017 року на рахунок НОМЕР_8 ), номер картки НОМЕР_1 , тип карти MasterCard Debit Standart MyCard, дата заведення 24 лютого 2018 року, строк дії рік/місяць 23.01; пере випуск - НОМЕР_10 , тип карти - MasterCard Debit Standart PayPass, дата заведення 21 лютого 2019 року, строк дії рік/місяць 23.01 2) Зарплатний: UAN 7035, (змінено згідно постанови НБУ №89 від 11 вересня 2017 року на рахунок НОМЕР_11 ), номер картки НОМЕР_12 , тип карти - MasterCard Debit Standart ZP, дата заведення 23 лютого 2018 року, строк дії рік/місяць 23.02 (а.с. 66).

25 травня 2018 року о 14 годині 03 хвилин ОСОБА_1 була проведена реєстрація облікового запису в системі дистанційного банківського обслуговування (WEB-банкінг/ Mobile-банкінг «Ощад 24/7») за банківською платіжною карткою НОМЕР_12 , відкритою за умовами тарифного пакету «Зарплатний», та зареєстровано власні Логін та Пароль, за допомогою яких здійснюється доступ в системі дистанційного банківського обслуговування до продуктів клієнта, здійснені операцій за картковим, депозитним рахунком, отримання інформації про залишки коштів на рахунках, здійснення переказів коштів з карткових та на карткові рахунки клієнта та інше, що підтверджується витягом з процесингової системи АТ «Ощадбанк».

Згідно листа від 10 липня 2019 року АТ «Ощадбанк» по картці ОСОБА_1 НОМЕР_1 , яка була у ОСОБА_1 на руках, 21 лютого 2019 року о 14:12:23 була активована послуга «finger print» (ідентифікація по відбитку пальця на мобільному смартфоні). Також в цей день були зняти кошти без присутності картки в банкоматі м. Слов`янськ в розмірі 1000,00 гривень, що стало можливим за допомогою доступу до мобільного телефону та системи Mobile banking (з підтвержденням смс, які надійшли на мобільний телефон НОМЕР_2 ). Наступні операції по перевипущеній карті, які-були наведені у попередній відповіді, відбувалися в системі Mobile banking. Картка, на яку перераховано з рахунку відповідачки 9500,00 гривень, відкрита на ім`я ОСОБА_2 в м. Слов`янськ Донецької області (а.с. 64) .

Реєстрація карток ОСОБА_1 в системі Mobile banking відбулась 21 лютого 2019 року на мобільний номер відповідачки НОМЕР_2 о 14:12:23 прийшла смс з підтверджуючим паролем для активування послуги «finger print» (ідентифікація по відбитку пальця на мобільному смартфоні). Дана функція дає змогу наступні операції здійснювати по відбитку пальця без додаткових підтверджень. Відбиток пальця закріплюється за мобільним пристроєм, а не за номером телефону чи картки.

За інформацією АТ «Ощадбанк» від 12 квітня 2019 року операції з перерахування коштів з карткового рахунку відповідачки були здійснені: 09 березня 2019 року о 12:57:07 на суму трансакції 12000,00 uah на картку НОМЕР_3 ) - А-Банк; 09.03.2019 о 12:56:30 на суму трансакції 18000,00 uah на картку НОМЕР_4 )- Монобанк; 09.03.2019 о 12:57:35 на суму трансакції 9500,00 uah на картку НОМЕР_5 )-Ощадбанк; 09.03.2019 12:58:56 на суму трансакції 100,00 uah переказ на власну картку НОМЕР_6 ); 09.03.2019 о 13:01:04 на суму трансакції 92,00 uah оплата мобільного зав`язку НОМЕР_7 (а.с. 62).

Згідно інформації ПрАТ «ВФ Україна» абонентський номер НОМЕР_13 в період з 20 лютого 2019 року по 11 березня 2019 року обслуговувався знеособлено (анонімно) на умовах передплаченого зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», тому визначити абонента, в користуванні якого знаходиться вказаний телефонний номер, не має можливості. По абонентському номеру НОМЕР_13 : 21 лютого 2019 року в 14:07:56 проведена заміна: максимальна ідентифікація проведена по кодовому слову, заміна коректна, телефонували з номеру НОМЕР_14 ; 21 лютого 2019 року в 14:42:10 проведена заміна, максимальна ідентифікація проведена в магазині, перевірити коректність немає можливості; 12 березня 2019 року в 14:07:56 проведена заміна, максимальна ідентифікація проведена в магазині, перевірити коректність немає можливості. Згідно деталізації дзвінків, у період після 13:50 години 21 лютого 2019 року по 14:46 годину 21 лютого 2019 року дзвінки за номером телефону НОМЕР_13 здійснювались з пристрою з IMEI НОМЕР_15 , в інші періоди - з пристрою з IMEI НОМЕР_16 .

Суд, оцінивши наявні у справі докази з дотриманням вимог статті 89 ЦПК України як кожен окремо, так їх в сукупності і взаємозв`язку, правильно встановив, що оспорювані ОСОБА_1 операції зі зняття та переказу коштів з її карткового рахунку здійснені після активування послуги «finger print» (ідентифікація по відбитку пальця на мобільному смартфоні) за фінансовим телефонним номером відповідачки та відбувалися в системі Mobilebanking з використанням персональної інформації щодо платіжної картки, які відомі тільки власнику картки, тобто після електронної ідентифікації самого електронного засобу та користувача, а тому дійшов обґрунтованого висновку, який ґрунтується на наведених вище нормах права, що АТ «Ощадбанк» не повинен нести відповідальність за дані операцію.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд вірно вважав, що позовні вимоги АТ «Ощадбанк» про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги.

Так, аргументи про те, що 21 лютого 2109 року зняття 1000 грн. з рахунку відповідачки відбулося після блокування за її заявою платіжної картки, не були предметом дослідження суду першої інстанції через відсутність таких заперечень ОСОБА_1 та не спростовують висновок суду про відсутність правових підстав для покладання обов`язку за оспорювані нею операції на позивача через відсутність контрою з боку відповідачки за рухом коштів на рахунку та недотримання вимог пунктів 1, 6 розділу VI Положення.

Щодо посилань на бездіяльність правоохоронних органів при розгляді її заяв, то це не є підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості за кредитом.

З огляду на вимоги статті 367 ЦПК України колегія суддів відхилила клопотання представника відповідачки про доручення нових доказів, які стосуються бездіяльності у кримінальному провадженні, оскілки надані документи є новими доказами, яким суд першої інстанції не міг надати оцінку.

Доводи про використання невстановленими особами номеру її фінансового телефону ґрунтуються на припущеннях і не покладають на Банк обов`язок відновити рахунок відповідачки.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка до здійснення оспорюваних платіжних операцій зверталася до позивача із заявою про втрату або компрометацію своєї платіжної картки та про операції, які вона не виконувала, як то передбачено пунктом 6 розділу VI Положення, а тому саме на ОСОБА_1 покладається ризик збитків від таких операцій.

Апеляційний суд також відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що суд помилково не взяв до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі №691/699/16ц (провадження №61-16504св18), в якій, в свою чергу здійснено посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015року у справі № 6-71цс15, оскільки у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року визначено, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Однак, Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», яке затверджено постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, втратило чинність 12 листопада 2014 року, і до даних правовідносин не застосовується.

Крім того, зміст пункт 9 розділу VI Положення близький за змістом, але не є ідентичним змісту пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, про що помилково зазначено у скарзі. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, оспорювані ОСОБА_1 платіжні операції були здійснені після електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача та з використанням персональної інформації щодо платіжної картки, які відомі тільки власнику картки, що виключає застосування пункту пункт 9 розділу VI Положення стосовно звільнення клієнта від відповідальності.

Також колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано взяв до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15, оскільки вона стосується саме порядку розподілу відповідальності між банком як емітентом електронних платіжних засобів та їх користувачем, тобто спірні правовідносини у справі № 522/22780/15 є подібними до правовідносин, які виникли у справі, яка переглядається, незважаючи на те, що у справі № 522/22780/15 позивачем був клієнт банку, а у цій справі позивачем є банк.

Апеляційний суд не врахував та не розглядав додаткові письмові пояснення представника відповідачки адвоката Істоміної К.В., які надійшли до суду 11 травня 2021 року, оскільки їх подання не передбачено нормами цивільно-процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, а тому в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Істоміної Катерини В`ячеславівни залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року