Ухвала

20 травня 2021 року

м. Київ

справа № 947/31053/19

провадження № 61-8016ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» про визнання дій з припинення централізованого водопостачання протиправними, зобов`язання поновлення та приведення до первинного стану централізованого водопостачання, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» (далі - ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал»), в якому просила: визнати дії ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» з припинення централізованого водопостачання протиправними; зобов`язати поновити та привести до первинного стану централізоване водопостачання; стягнути з ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» на відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн та відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 800,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 02 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» укладено договір про надання водопостачання і водовідведення до житлового будинку, в якому вона проживає. Однак 11 листопада 2017 року працівники ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» здійснили відключення житлового будинку позивачки від водопостачання. На час звернення до суду житловий будинок позивачки залишається без водопостачання. На неодноразові звернення позивачки до ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» про причини відключення позивачка отримувала лише формальні відписки.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, відмовлено у задоволені вищевказаної позовної заяви ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції, залишене без змін постановою апеляційного суду, мотивоване тим, що дії ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» були спрямовані на усунення аварійної ситуації. Отже, правової підстави для визнання дій неправомірними відсутні. Позивачкою не надано доказів щодо спричинення моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та такою шкодою не вбачається. Отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

У травні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру: про визнання дій з припинення централізованого водопостачання протиправними; зобов`язання поновити та привести до первинного стану централізоване водопостачання; та майнова вимога щодо відшкодування шкоду у загальному розмірі 101 800,00 грн, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені заявником обставини, які, на її думку, потребують формування єдиної правозастосовчої практики по суті не стосуються фундаментальних питань права, а зводяться до непогодження із встановленими судами обставинами справи та переоцінки доказів. Посилання на постанову Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 815/5928/16 Суд відхиляє, як необґрунтовані, оскільки висновки у цій справі зроблені на підставі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та наявних доказів у справі № 947/31053/19. Таке посилання не стосується питання правозастосування.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Натомість доводи заявника зводяться до незгоди з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що у свою чергу не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання заявника у касаційній скарзі на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відхиляються судом, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження того, що за її участю відкрито провадження у іншій справі, у якій вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановленні оскаржуваним судовим рішенням.

Щодо доводів заявника про те, що справа має для неї виняткове значення, оскільки вона разом із сином проживає у будинку, який відключено від водопостачання, а кошти для вчинення дій щодо відновлення у заявника відсутні, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навела переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа має для неї виняткове значення, не надала будь-яких доказів на підтвердження наведених нею обставин.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, оскільки з інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень за номером цієї справи, убачається, що суд першої інстанції розглядав справу в порядку загального позовного провадження, а тому такі доводи не свідчать про наявність у даній справі виключних випадків, за яких малозначна справа підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» про визнання дій з припинення централізованого водопостачання протиправними, зобов`язання поновлення та приведення до первинного стану централізованого водопостачання, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик