Провадження № 22-ц/801/1249/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 рокуСправа № 127/25904/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Венгрин О.О. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 26 березня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

23 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що до участі у справі № 127/33671/19 за позовом ОСОБА_1 , суддею Бесараб Н. М. було залучено ОСОБА_2 , який видав себе за адвоката і представника відповідача ОСОБА_3 .. Крім цього, ОСОБА_2 надає юридичні послуги КС «Злагоді» та її вкладникам.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив суд встановити :

1) факт відсутності у громадянина ОСОБА_2 законних повноважень адвоката;

2) факт користування громадянином ОСОБА_2 фальшивими посвідченням адвоката та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю;

3) факт внесення до нотаріально посвідченої довіреності від 09 червня 2020 року недостовірних відомостей про неіснуючу адресу КС «Злагода» і договір доручення, укладений в письмовій формі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви.

Судові витрати у справі віднесено на рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи те, що ОСОБА_1 не зазначено і не надано відповідних доказів того, які юридичні наслідки породжують факти, які він просить встановити, тобто, як від цих фактів залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника ОСОБА_1 , яке юридичне значення вони мають для заявника, тому заява необґрунтована і задоволенню не підлягає.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що встановлення зазначених в заяві фактів, це прояв особистої громадської позиції за відсутності оспорюваних прав, вимагає їх констатації, що узгоджується з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України. Судом першої інстанції обмежено право заявника на доступ до правосуддя.

У судове засідання заявник та заінтересована особа не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно копії відповіді Ради адвокатів міста Києва №742 від 09 жовтня 2020 року, Рада адвокатів міста Києва відомості щодо ОСОБА_2 , як про адвоката, до Єдиного реєстру адвокатів України не вносила та не видаляла. ОСОБА_2 не є особою, яка має право здійснювати адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тобто не є адвокатом. /а. с. 45-46/.

Згідно копії довіреності від 09 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б., КС «Злагода» (, юридична адреса: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 82, офіс 610) уповноважує фізичних осіб бути її представниками (перераховуються повноваження) /а. с. 47/.

Відповідно до копії актів держвиконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Бондар Н.С. від 26 червня 2018 року і від 10 листопада 2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 ліквідного майна КС «Злагода» не виявлено, за цією адресою боржник тільки зареєстрований. /а. с. 48, 48 зворот/.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду те, що ОСОБА_1 не зазначено і не надано відповідних доказів, які юридичні наслідки породжують факти, які він просить встановити, тобто, як від цих фактів залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника ОСОБА_1 , яке юридичне значення вони мають для заявника, тому заява не обґрунтована і задоволенню не підлягає.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ґрунтується на нормах процесуального права, зроблений за повного з`ясування обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом частини третьою статті 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «[…] у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у порядку окремого провадження, ОСОБА_1 обґрунтував її тим, що встановлення зазначених в заяві фактів, це прояв особистої громадської позиції за відсутності оспорюваних прав, вимагає їх констатації, що узгоджується з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (частина перша статті 4 ЦПК).

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить установити та з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, дійшов правильного висновку про те, що заявник не обґрунтовував, для виникнення, зміна або припинення, яких особистих чи майнових прав заявника необхідно встановити : 1) факт відсутності у громадянина ОСОБА_2 законних повноважень адвоката; 2) факт користування громадянином ОСОБА_2 фальшивими посвідченням адвоката та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю; 3) факт внесення до нотаріально посвідченої довіреності від 09 червня 2020 року недостовірних відомостей про неіснуючу адресу КС «Злагода» і договір доручення, укладений в письмовій формі.

З огляду на наведене, в заяві ОСОБА_1 відсутня мета встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2019 року, справа №175/2317/16-ц), відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 09.06.2021 року.