Ухвала

Іменем України

14 травня 2021 року

м. Київ

справа № 201/12248/20

провадження № 61-5258ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Третього апеляційного адміністративного суду, Дніпровського окружного адміністративного суду, Кабінету міністрів України, Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Третього апеляційного адміністративного суду, Дніпровського окружного адміністративного суду, про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року залишено без змін.

30 березня 2021 року ОСОБА_1 направив на електронну пошту Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2021 року та повернути справу на повторний розгляд до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року указану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику уточнити, яке саме судове рішення ним оскаржується та надати суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій навести обгрунтування того, в чому саме, на думку заявника, полягає порушення норм процесуального права при ухваленні судового рішення (рішень).

У квітні 2021 року до суду касаційної інстанції надійшла уточнена редакція касаційної скарги, в якій заявник просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2021 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права, а саме вказує на умисне перешкоджання ОСОБА_1 у доступі до правосуддя, що суперечить статтям 6, 13, 53 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, статтям 8, 19, 22, 50 55, 56, 64 Конституції України і посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц та постанову № 9 від 01 листопада 1996 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції Україні при здійсненні правосуддя».

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина першої статті 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Законодавство України не передбачає можливість розгляду у суді заяв про визнання чи встановлення фактів незаконності дій/бездіяльності іншого суду під час вирішення та розгляду справ, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.

Відповідно до частини першої та третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

З наведеного можна дійти висновку, що вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду та вирішення справи, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу із встановленням за судовим рішенням юридичних фактів щодо суду (судді).

За наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі з підстав пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у даній справі.

Доводи касаційної скарги про обмеження права на суд є безпідставними, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Частинами першою та другою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Аналіз вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками для спростування інформації, що встановлена в судових рішеннях.

Враховуючи викладене, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановлене з додержанням норм процесуального права та відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, а наведені у скарзі доводи зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм закону та не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, тому у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.

У зв`язку відмовою у відкритті касаційного провадження, інші клопотання ОСОБА_1 вирішенню не підлягають.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун