ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Чернівці Справа № 721/442/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Путильська селищна рада,

третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Проскурняка С.П., дата виготовлення повного тексту рішення 13 жовтня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідачів про розірвання договору сервітуту від 01.04.2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,35 га з кадастровим номером №:01:002:0257, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

В подальшому ухвалою Путильського районного суду від 26.03.2021 року до участі у справі залучено правонаступника позивача ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 06 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач оскаржила його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказує на обставини, викладені в позовній заяві, та наголошує, що відповідач та члени її сім`ї неналежним чином виконують умови спірного договору, ворота ними не закриваються, у зв`язку з чим свійські тварини заходять на город позивача, чим завдають шкоди останній.

Посилання суду по недоведеність обставини істотного порушення договору сервітуту і правил добросусідства з боку відповідача є безпідставними, оскільки Провадження №22-ц/822/1132/21

такі підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 26.04.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що в оренді ОСОБА_4 знаходиться земельна ділянка для сінокосіння й така обтяжена під`їздом додо будинку відповідача. Також відсутній витяг з державного реєстру про реєстрацію договору у встановленому порядку та проект відведення земельної ділянки з іншим під`їздом до ділянки відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано суду безперечних і достатніх доказів з приводу того, що підстави встановлення сервітуту припинились або використання відповідачем земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки позивачем за цільовим призначенням. Суд вважав недоведеним порушення умов договору, що має наслідки його розірвання.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає, оскільки до таких висновків він прийшов на підставі припущень та з порушенням норм матеріального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧВ №002959 від 13.08.2001 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,35 га, кадастровий номер №:01:002:0257, що розташована на території Путильської селищної ради по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 14.07.2021 року, серії НОМЕР_1 (а.с.124).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2021 року, спадкоємець ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , в тому числі земельну ділянку площею 0,35 га, кадастровий номер :01:002:0257 (а.с.127, 132).

За життя покійним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір на встановлення земельного сервітуту від 01.04.2015 року, згідно з яким власник землі ОСОБА_3 надав право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площею 0,0504 га. До наведеного договору також був складений ситуаційний план-схема щодо місця розташування земельної ділянки, через яку проходить під`їзна дорога (а.с.16-17, 21).

З довідки виконавчого комітету Путильської селищної ради №50 від 20.02.2019 року вбачається, що під`їзд до земельної ділянки гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 проходив через спірну земельну ділянку, на підставі акту від 25.05.2018 року та рішення 20-ї сесії VII скликання від 07.06.2018 року №213/20-18 Путильської селищної ради (а.с.13-15).

З листа Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 01.06.2018 року №287/6-18 на звернення ОСОБА_3 вбачається, що при проведенні перевірки з виїздом на місцевість встановлено, що у власності заявника перебуває земельна ділянка площею 0,35 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0257, частину якої відповідно до договору сервітуту від 18.08.2018 року використовує ОСОБА_2 для під`їзду до власного будинковолодіння (а.с.18).

Актом від 26.04.2018 року встановлено, що 26.04.2018 року о 13:00 год. ворота огорожі присадибної ділянки були розчинені і на земельній ділянці бродила худоба, яка випасала траву та понищила город, що призвело до нанесення збитків (а.с.20).

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

В силу ч.1, ч.4 ст.202 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору сервітуту) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 ст.205 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору сервітуту) вказувала, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти крім викладених, інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Ч.1 та ч.2 ст.182 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору сервітуту) визначала, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (ст.210 ЦК України).

Пункт 2 ч.1 ст.395 ЦК України визначає, що речовими правами на чуже майно є: право користування (сервітут).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ст.401 ЦК України).

Стаття 402 ЦК України передбачає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

За ч.1, 6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Частинами 1 та 2 ст.98 ЗК України (в редакції чинній на час укладення договору сервітуту) визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Пункт б) ст.99 ЗК України (в редакції чинній на час укладення договору сервітуту) вказує, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (ст.100 ЗК України в редакції чинній на час укладення договору сервітуту).

Згідно п.2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час укладення договору сервітуту), крім іншого, право користування (сервітут) підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Тлумачення наведених положень цивільного і спеціального законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений за письмовим договором з обов`язковою його подальшою державною реєстрацією.

Згідно абз.1 та абз.5 п.4 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року №868 (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки проводиться після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Підпункт 1 п.37 наведеного Порядку вказував на те, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Статтею 30 (ч.1-ч.2) ЗУ «Про державний земельний кадастр» (в редакції чинній на час укладення спірного договору) визначено, що орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки надає органу державної реєстрації прав інформацію про: державну реєстрацію земельної ділянки (дату державної реєстрації, орган, що здійснив таку реєстрацію); кадастровий номер, площу, місце розташування земельної ділянки; кадастровий план зареєстрованої земельної ділянки в електронній (цифровій) формі.

Орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, надає органу державної реєстрації прав доступ до перегляду кадастрових карт (планів) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Орган державної реєстрації прав одночасно з державною реєстрацією речового права на земельну ділянку надає органу, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформацію про, крім іншого - державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, права користування (сервітут) земельної ділянки, права постійного користування, права оренди (суборенди) земельною ділянкою; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно ч.1-2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В силу ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Наданий суду примірник договору сервітуту від 01.04.2015 року (а.с.21) не містить відомостей щодо його державної реєстрації.

Лист з Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 10.06.2018 року №287/6-18 (а.с.18) хоча і містить інформацію про обізнаність цього органу про встановлення сервітуту, про те є неналежних доказом такої реєстрації.

Наявний в матеріалах справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.132) не містять відомостей щодо реєстрації обтяжень (сервітуту) на спірну земельну ділянку.

Аналіз зазначених письмових доказів дає підстави прийти до висновку, що суд першої інстанції без належних та допустимих доказів, лише на припущеннях встановив обставину державної реєстрації договору, який позивач просив розірвати.

Навпаки, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №287948022 від 02.12.2021 року щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим №:01:002:0257 свідчить про відсутність державної реєстрації обтяжень з правами інших осіб на земельну ділянку за договором від 01.04.2015 року, що спростовує висновки суду першої інстанції.

Таким чином, правочин щодо встановлення земельного сервітуту є вчиненим з моменту державної реєстрації, що за обставинами справи не відбулося.

В силу вимог ч.2 ст.215 ЦК Українинедійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як слідує з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю.

З аналізу зазначених норм матеріального права колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави відмовляти у задоволені вимог про розірвання договору з підстав його належного виконання сторонами, оскільки такий правочин для них не створював жодних прав та обов`язків, отже не міг бути розірваний.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Невірне встановлення обставин судом першої інстанції та порушення норм матеріального права не вплинуло на результат розгляду справи по суті, через що рішення підлягає зміні в мотивах такої відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Путильської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,- про розірвання договору сервітуту змінити з підстав, викладених в тексті цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.М. Литвинюк/