ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року

м. Харків

Справа № 646/4939/20

Провадження № 22-ц/818/1904/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідачі: Харківська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року, ухвалене суддею Демченко С.В.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року адвокат Бартош Р.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Червонозаводського районного суду міста Харкова з позовом, в якому просив:

- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 310 618, 68 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами прокуратури внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд у кримінальній справі,

- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 203 994, 92 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності органів прокуратури, що полягає у несвоєчасному внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

Позов мотивований тим, що на підставі постанови слідчого Ізюмської міжрайонної прокуратури від 24 вересня 2010 року ОСОБА_1 був притягнутий як обвинувачений у кримінальній справі № 41100020 за ст. 382 КК України. 28 вересня 2010 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вироком Ізюмського міськрайонного суду від 21 квітня 2011 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Вказаний вирок ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Вироком Ізюмського міськрайонного суду від 16 квітня 213 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України. 2 липня 2013 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області вказаний вирок скасовано, справу направлено для додаткового розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін. У зв`язку з прийняттям нового КПК України відомості про вказане кримінальне провадження 18 лютого 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000236. Постановою прокурора Ізюмської місцевої прокуратури від 9 березня 2016 року скасовано постанову від 24 вересня 2010 року про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого та обрання йому запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КК України, у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Представник позивача вважає протиправними дії органу досудового розслідування щодо притягнення позивача як обвинуваченого та обрання йому запобіжного заходу, у результаті вчинення яких позивачу була спричинена моральна шкода, оскільки він більше п`яти років незаконно перебував у статусі обвинуваченого та щодо нього було застосовано запобіжний захід. Вказані протиправні дії знаходяться у причинному зв`язку із заподіянням шкоди. Моральна шкода полягає у тому, що внаслідок незаконних дій відповідача він поніс значну втрату свого емоційного та психологічного ресурсу для боротьби за свої права з органами прокуратури, які його незаконно звинуватили у діянні, якого він не вчиняв.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 8 грудня 2020 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 306 995 гривень, заподіяну органами прокуратури внаслідок незаконного притягнення до статусу обвинуваченого та обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд у кримінальній справі. Судові витрати віднесено на рахунок держави. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 203 994, 92 грн, заподіяної внаслідок бездіяльності органів прокуратури за несвоєчасне внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 грудня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача адвоката Бартоша Р.Г. про поновлення процесуального строку на подання доказів для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено. Заяву представника позивача адвоката Бартоша Р.Г. про відшкодування судових витрат на правничу професійну допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено його незаконне притягнення органом прокуратури до кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження щодо нього було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. У період з 24 вересня 2010 року по 9 березня 2016 року він перебував у статусі обвинуваченого, щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, у зв`язку з чим позивач переніс обмеження у вільному пересуванні. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів прокуратури за несвоєчасне внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у сумі 203 994 грн. 92 коп. є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, яким саме чином було обмежено його право у вільному пересуванні у зв`язку з несвоєчасним внесенням органом прокуратури до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про закриття кримінального провадження та скасування щодо позивача запобіжного заходу. Посилання представника позивача на той факт, що до моменту внесення цих відомостей в автоматизовану базу правоохоронних органів позивач був зобов`язаний з`являтись до інспектора для відмітки жодними доказами не підтверджені.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що Казначейство або його територіальний орган жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, тому відповідно до Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги Державної казначейської служби України вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, тому в частині залишених без задоволення позовних вимог апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 14 вересня 2010 року Ізюмською міжрайонною прокуратурою Харківської області порушено кримінальну справу № 41100020 за фактом умисного невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 березня 2009 року про стягнення з ТОВ «Закомельське» НВО «Сільгосптехніка» на користь Державного бюджету України заборгованості у сумі 47 896 грн 11 коп. за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Постановою Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області від 24 вересня 2010 року у якості обвинуваченого у кримінальній справі №41100020 за фактом умисного невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 березня 2009 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, було притягнуто ОСОБА_1

28 вересня 2010 року постановою слідчого Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

29 вересня 2010 року Ізюмською міжрайонною прокуратурою Харківської області було затверджено та направлено до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області обвинувальний висновок стосовно ОСОБА_1

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 квітня 2011 року ОСОБА_1 визнано винуватим вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2011 року вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 квітня 2011 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 квітня 2013 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 2 липня 2013 року вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 квітня 2013 року скасовано, справу направлено до Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області на додаткове розслідування, залишено ОСОБА_1 міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

12 серпня 2013 року Ізюмською міжрайонною прокуратурою Харківської області кримінальну справу №41100020 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст. 382 КК України направлено до Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області для організації проведення додаткового розслідування.

18 лютого 2016 року за вказаним фактом внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000236 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Постановою прокурора Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області Ільюшонок О.Ю. від 9 березня 2016 року у кримінальному провадженні № 0000236 від 18.02.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України скасовано постанову від 24 вересня 2010 року про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 , скасовано обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, зазначено копію вказаної постанови направити до УІЗ ГУНП в Харківській області для внесення відповідних коректив до автоматизованої бази даних стосовно ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 стаття 3).

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції керувався тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд визначив розмір моральної шкоди виходячи з того, що він не може бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто встановленого законом гарантованого мінімуму.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про порядок відшкодування шкоди громадянам за рахунок саме держави, а не за рахунок коштів державного органу.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що резолютивну частину рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 8 грудня 2020 року про виправлення описки, - необхідно змінити в частині зазначення порядку стягнення коштів та зазначити про стягнення коштів на користь позивача з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Державною казначейською службою України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року в оскаржуваній частині змінити. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції: Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 306 995 (триста шість тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови

складено 18 травня 2021 року