Провадження № 2/752/4947/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 липня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Коротун Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Безпалюк Н.В.

відповідачки - ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Паламарчука Д.Ю.

представника третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 - адвоката Безпалюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

встановив:

27.06.2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Прилепа Р.А., звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог представник ОСОБА_1 - адвокат Прилепа Р.А. послався на те, що позивач ОСОБА_1 та його мати є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , його мати та його ж колишня дружина відповідачка ОСОБА_2 .. Шлюб між позивачем та відповідачкою було зареєстровано 12.03.2004 року, розірвано 24.04.2013 року.

Після розірвання шлюбу сторін, відповідачка систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо позивача, його матері та сусідів по будинку, а саме застосування погроз, образ, що робить неможливим для позивача та його матері проживання з відповідачкою в одній квартирі, суперечить їх інтересам.

Внаслідок таких дій відповідачки, позивач та його матір постійно перебувають у стані психологічної напруги, страху, тривоги.

Крім того, відповідачка негідно себе поводить по відношенню до сусідів, веде аморальний спосіб життя, вчиняє безпідставні скандали, погрожує насильством та вчиняє насильство по відношенню до позивача і його матері.

Позивач та сусіди неодноразово зверталися з заявами до поліції на таку поведінку відповідачки. Поліцією були зафіксовані факти псування ОСОБА_2 майна сусідів та здійснення погроз сусідам у заподіянні тілесних ушкоджень. Відповідачка неодноразово попереджалася працівниками поліції про недопущення неправомірних дій по відношенню до позивача та його матері, а також сусідів по житловому будинку, але висновків з цього не зробила і надалі допускає антигромадську поведінку.

Посилаючись на правила статтей 116, 157 ЖК України, а також на вказані обставини щодо систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, неможливість подальшого спільного проживання позивача та його матері в одному житловому приміщенні з відповідачкою, просив суд виселити ОСОБА_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

18.10.2017 року відкрито провадження у справі, призначено до судового розгляду.

14.03.2018 року судом постановлено ухвалу про призначення справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення до розгляду за правилами загального позовного провадження.

26.03.2018 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 до неї, ОСОБА_2 , про виселення.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 стверджувала, що відповідно до положень ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення , допускається виключно на підставах, передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членами його сім`ї, у разі зміни самого власника. Припинення цього права можливе лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України.

Відповідачка, не заперечуючи, що позивач є власником спірного житлового приміщення, стверджувала, що вона, перебуваючи з ним у шлюбі, набула право користування квартирою АДРЕСА_1 . і таке право зберігається за нею після розірвання їх шлюбу, як за колишнім членом сім`ї власника. Послалася на те, що вона на законних підставах проживає у належній на праві власності позивачу спірній квартирі, регулярно передає позивачу особисто грошові кошти на утримання квартири та оплати комунальних послуг та інших платежів. Твердження представника позивача, що вона, відповідачка, негідно себе поводить та погрожує насильством і застосовує насильство до матері позивача та особисто до позивача не підтверджені жодним доказом. Стверджувала, що саме вона відповідачка страждає від негідної поведінки та погроз з боку позивача та його матері, що підтверджується витягами з кримінальних проваджень.

Просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про її виселення.

Ухвалою суду від 13.06.2018 року підготовче провадження у справі закрито.

Відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу та п. 6.2. Засад використання автоматизованої системи документообігу у Голосіївському районному суді міста Києва здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи 3752/13063/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

25.01.2019 року справа прийнята до провадження головуючим суддею Плахотнюк К.Г.

30.10.2019 року судом прийнято до провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, відповідачка ОСОБА_2 послалася на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 з 12.03.2004 року, який було розірвано 24.04.2013 року. Як під час шлюбу, так і на час звернення до суду з зустрічним позовом вона зі своїм колишнім чоловіком проживають разом за адресою - АДРЕСА_2 . За цією ж адресою зареєстровано її місце проживання в установленому законом порядку з 03.04.2004 року. За час шлюбу та на час звернення до суду з позовом вона приймає участь в утриманні квартири, а саме веде спільне господарство, оплачує житлово-комунальні послуги, що підтверджує квитанціями на оплату житлово-комунальних послуг. Визнала, що спірна квартира є власністю позивача та його матері, однак на момент укладення нею шлюбу з позивачем, квартира перебувала в незадовільному технічному та санітарному стані, а саме: стіни та стеля були вкриті грибком, міжкімнатні та вхідні двері зношені, сантехнічні прилади та внутрішньоквартирні мережі вийшли з ладу, підлога зношена. Під час перебування у шлюбі з позивачем у спірній квартирі було проведено капітальний ремонт, а саме: стеля та стіни очищені від грибка, вирівняно поверхні мокрим та сухим способами, пофарбовано, встановлено гіпсокартон, переклеєно шпалери; проведено вирівнювання , стяжку, утеплення підлоги, демонтаж та перестилання лінолеуму, фарбування та встановлення плінтусів; проведено перепланування в ході якого демонтовані старі перегородки та проведено монтаж нових перегородок, встановлено пройоми в стінах, арки; замінено міжкімнатні та вхідні двері, вікна; у ванній кімнаті, туалеті та кладовій стіни та підлога облицьовані керамічною плиткою; проведено ремонт та заміну електромереж, монтаж електрики та слаботочних мереж; монтаж сантехнічних аксесуарів (змішувач, сифон і т.п.); монтаж сантехніки; заміна опалювальних радіаторів; влаштування виводів водопостачання.

За час перебування у шлюбі з позивачем, вона, відповідачка ОСОБА_2 , мала офіційне працевлаштування та стабільний заробіток, який вкладала в ремонт квартири, купувала матеріали для ремонту, особисто приймала участь у проведенні ремонтних робіт.

Стверджуючи про те, що спірна квартира, яка є власністю позивача та його матері знаходилася в незадовільному технічному стані і після проведення капітального ремонту за рахунок її власних сил та коштів істотно збільшилась у своїй вартості, керуючись положеннями частини першої статті 62 СК України просила визнати за нею ОСОБА_2 , проживаючою та зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 30.10.2019 року до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 ..

03.01.2020 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 повідомив суд про невизнання зустрічного позову, категорично заперечив вказані відповідачкою обставини, як підстави для заявлених вимог.

Позивач ОСОБА_1 визнав, що саме у зв`язку з укладенням ним та відповідачкою ОСОБА_2 шлюбу, остання як член сім`ї співвласника квартири, була вселена та зареєстрована у спірній квартирі, що належить йому та його матері.

Як під час шлюбу, так і після його розірвання ОСОБА_2 хоч і проживає у квартирі, однак коштів на її утримання та проведення ремонту в ній не надавала і не надає, участі у господарських витратах не брала і не бере, особисто ніколи робіт не проводила по її поліпшенню. Взагалі за час проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 ніяких ремонтів та поліпшень, що істотно збільшило її вартість , зроблено не було. Надані відповідачкою докази щодо придбання будівельних матеріалів не є підтвердженням їх придбання саме ОСОБА_2 , не надані докази оплати підрядних робіт. Стверджував також, що надані відповідачкою квитанції про оплату житлово-комунальних послуг за січень, лютий, березень та травень 2018 року не можуть бути підтвердженням факту участі відповідачки в утриманні спірного житлового приміщення, оскільки остання не приймала участі в утриманні цієї ж квартири, а такі витрати були зроблені нею тільки після його звернення до суду з позовом. Крім того, факт участі ОСОБА_2 в утриманні спірного житлового приміщення в якому остання проживає, не може бути підставою для набуття права власності на таке майно. Також вказав, що наданий відповідачкою ОСОБА_2 зведений кошторис не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки наведений у кошторисі розрахунок вартості об`єкта будівництва (ремонтно-будівельні роботи у приміщенні квартири АДРЕСА_1 ) не містить дати його складання, а застосовані ціни розрахунку вартості матеріалів та виконаних робіт вказані станом на 2019 рік, що не відповідає часу проведеного капітального ремонту на який посилається відповідачка.

Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , як такого, що не грунтується на обставинах справи, не підтвердженого жодним належним та допустимим доказом.

27.01.2020 року судом прийнято до провадження заяву позивача ОСОБА_1 про доповнення підстав позову та зміну предмету позову шляхом уточнення та збільшення обсягу позовних вимог, а також заяву третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позивач ОСОБА_1 з зазначених у позовній заяві, при зверненні до суду з позовом, підстав, а саме, що: відповідачка ОСОБА_2 поселилася на належній йому та його матері на праві власності житловій площі у зв`язку з реєстрацією їх шлюбу, який було розірвано рішенням суду; після розірвання їх шлюбу відповідачка систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо нього та його матері, а також сусідів по будинку, котре виражається у застосуванні погроз, образ, що робить неможливим для позивача та його матері проживання з відповідачкою в одній квартирі та суперечить їх інтересам; припинення після розірвання шлюбу ведення спільного господарства, відсутність взаємних прав та обов`язків, відсутність родинних та сімейних зв`язків, заявив вимоги про - усунення йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , співвласником якої він є, шляхом визнання припиненим права користування ОСОБА_2 квартирою за адресою - АДРЕСА_2 та її виселення з цієї ж квартири.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , заявила до відповідачки ОСОБА_2 вимоги про усунення їй перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання припиненим права ОСОБА_2 користування цією ж квартирою та її виселення з квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 послалася на те, що вона є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , власником іншої 1/3 частини цієї ж квартири є її син ОСОБА_1 .. Вона та її син, а також колишня дружина сина - ОСОБА_2 зареєстровані та проживають на житловій площі зазначеної квартири. Свою згоду на проживання ОСОБА_2 у зазначеній квартирі надала тільки, як члену сім`ї, дружині її сина ОСОБА_1 , після реєстрації їх шлюбу.

Шлюб відповідачки ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_1 було розірвано 24.04.2013 року. Оскільки лише шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 став підставою для її згоди на надання права для проживання та реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартрі, то після розірвання шлюбу ОСОБА_2 таке право втратила і не повинна була проживати у належній їй та її ж сину квартирі. Крім того, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо неї, її сина, яке виражається у застосуванні погроз, образ, така поведінка відповідачки робить неможливим їх проживання з нею в одній квартирі та суперечить їхнім інтересам. Вона, позивачка та її син , з причин неналежної поведінки відповідачки, постійно перебувають у стані напруги, страху, не можуть повноцінно знаходитись у належній їм квартирі та користуватись нею. Їх звернення до поліції, з приводу неналежної поведінки відповідачки ОСОБА_2 не призвели до позитивних результатів. Оскільки відповідачка ніяких висновків не зробила, на попередження щодо недопущення такої поведінки не реагує.

23.01.2020 року ОСОБА_2 подала відповідь на відзив ОСОБА_1 на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно. Стверджуючи, що перебуваючи десять років у шлюбі з ОСОБА_1 , вона, як жінка та домогосподарка приймала участь в облаштуванні квартири, проведенні капітального ремонту, придбанні необхідних меблів та створенні затишку в цілому. Маючи стабільний заробіток, не шкодувала грошей на облаштування оселі, заміну комунікацій, зручне перепланування з метою створення умов для комфортного проживання своєї сім`ї. На момент вселення до квартири, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 погасили значний борг за електроенергію і до цього часу продовжує сплачувати житлово-комунальні послуги та дбати про місце свого проживання. Вважає, що зазначені обставини суттєво вплинули на вартість нерухомого майна, яка в результаті систематичних вкладень грошей в його облаштування збільшилась.

18.09.2020 року відповідачка ОСОБА_2 , подала відзив на позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 , відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Стверджувала, що обставини які зазначені в обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 не мають місця, а доводи не грунтуються на належних і достовірних доказах. ОСОБА_2 також послалася на те, що, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , вони з чоловіком вели спільне господарство та вкладали спільні кошти в поліпшення та утримання житла в якому мешкали. Наявність у неї грошових коштів підтвердила нотаріальною заявою щодо передачі своїх майнових прав, як власника приватного підприємства, що оцінювались у 50 000 гривень, які вона отримала та витратила на капітальний ремонт в 2009 році. ОСОБА_2 також стверджувала, що не тільки матеріально приймала участь у капітальному ремонті квартири, а й власними силами робила ремонт, відповідно такі обставини суттєво вплинули на вартість нерухомого майна, наразі вона має матеріально-правові вимоги до ОСОБА_1 щодо спільної сумісної власності на нерухоме майно. Крім того, ОСОБА_2 у своєму відзиві також стверджувала, що вона, як колишня дружина співвласника ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу не втрачає права на користування квартирою тільки на підставі розірвання шлюбу, навіть з огляду на те, що чоловік є власником квартири і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Заперечила наявність підстав для її виселення зі спірної квартири, оскільки твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що вона систематично руйнує та псує квартиру в якій проживає не відповідають дійсності, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

16.10.2020 року третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 подала до суду відповідь на відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 категорично заперечила твердження відповідачки ОСОБА_2 щодо капітального ремонту спірної квартири та вкладення останньою грошових коштів у капітальний ремонт квартири, а також особисту її участь у виконанні ремонтних робіт, утримання квартири. Вважає, що твердження відповідачки ОСОБА_2 про вкладення у ремонт грошових коштів не може бути підтверджено заявою останньої про передачу її ж майнових прав вартістю 50 000 гривень, оскільки відсутні докази отримання нею зазначених коштів та вкладення їх у капітальний ремонт квартири, а надані докази щодо утримання квартири є підтвердженням щодо часткової оплати житлово-комунальних послуг вже після звернення її сина ОСОБА_1 до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 .

Підготовче провадження у справі закрито19.03.2021 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Безпалюк Н.В. підтримали заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та виселення ОСОБА_2 з цього ж житлового приміщення з тих підстав, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останні не пов`язані спільним побутом, не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільними правами та обов`язками, є чужими людьми. Поведінка відповідачки ОСОБА_2 по відношенню до співвласників житлового приміщення в якому вона проживає не є гідною, оскільки останньою вчиняються відносно позивача та третьої особи протиправні дії, що виражаються у вчиненні фізичного та психологічного насильства. Внаслідок таких дій відповідачки ОСОБА_2 позивач та третя особа перебувають у постійному стані напруги, страху та позбавлені можливості повноцінно користуватися належним їм на праві власності житловим приміщенням, порушуються їх конституційні права.

Представник третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 - адвокат Безпалюк Н.В. підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права останньої на проживання у спірній квартирі та виселення з тих же підстав, що відповідачка ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з її сином ОСОБА_1 є для ОСОБА_3 сторонньою людиною. ОСОБА_3 свою згоду на проживання ОСОБА_2 у належній їй квартирі давала тільки як дружині свого сина. З ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 ніколи не проживали однією сім`єю і не вели спільного господарства. Поведінка ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 є протиправною. Відповідачка чинить фізичне та психологічне насильство, перешкоджає останній належним чином користуватися своєю власністю, їх спільне проживання в одному житловому приміщенні не є можливим.

Відповідачка та її ж представник не визнали зазначені позивачем та третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_3 підстави для заявлених позовних вимог щодо припинення її права користування спірним житловим приміщенням та її ж виселення з квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 стверджувала, що з її сторони порушення правил співжиття у спірній квартирі не було. Вона завжди позитивно ставиться до позивача та третьої особи. Третя особа ОСОБА_3 у квартирі займає окрему кімнату, вона її завжди пригощала своїми продуктами. Коли вона, ОСОБА_2 у 2004 році поселилася до спірної квартири, то за власниками рахувалися значні борги за житлово-комунальні послуги, квартира за своїм станом взагалі була непридатна для проживання в ній. За час її перебування у шлюбі з позивачем вона сплатила борги за комунальні послуги, фактично нею було проведено капітальний ремонт квартири в 2004 - 2005 роках. Для забезпечення проведення капітального ремонту спірної квартири вона вклала свої особисті кошти виручені від продажу нею ж приватного підприємства та приймала безпосередню участь у будівельно-ремонтних роботах. Визнала, що після розірвання шлюбу з позивачем вони припинили ведення спільного господарства, проживають окремо, вона ж несе 1/3 частину витрат по утриманню квартири, виконує всі необхідні роботи пов`язані з утриманням квартири, вказала, що капітальний ремонт квартири фактично було завершено у 2013 році. За наслідками капітального ремонту квартири позивача та третьої особи, стан квартири покращився, квартира значно зросла в ціні. Вважає, що 80% вартості капітального ремонту квартири АДРЕСА_1 це її особистий вклад і вона, як дружина співвласника ОСОБА_1 набула права власності на її 1/3 частки. Відповідачка ОСОБА_2 підтримала і просила задовольнити її зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 про припинення її права користування цією ж квартирою та виселення з неї.

Позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , як представник третьої особи ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за останньою права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Позивач ОСОБА_5 категорично заперечив участь відповідачки ОСОБА_2 у сплаті боргу за житлово-комунальні послуги по квартирі, а також проведення у квартирі такого капітального ремонту про який вказує відповідачка, заперечив вкладення ОСОБА_2 особистих коштів у ремонт квартири та її ж участь в утриманні квартири та сплаті житлово-комунальних послуг після їх розлучення. Представник третьої особи ОСОБА_3 заперечила наявність спільного побуту ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також ведення спільного господарства. ОСОБА_3 тільки дала згоду на проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі саме, як дружини її сина.

Заслухавши учасників судового розгляду справи по суті, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також в якості свідка позивача ОСОБА_1 , дослідивши докази наявні у матеріалах справи, суд дійшов до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог про припинення права ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення відповідачки з цієї ж квартири, відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та третій особі з самостійними вимогами ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_1 1/3 частки на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 22 квітня 1994 року сектором приватизації Московської районної державної адміністрації на підставі розпорядження від 22 квітня 1994 року №7148, зареєстрованим БТІ у реєстрову книгу за №3725 27 вересня 1994 року; ОСОБА_3 - 1/3 частки на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 22 квітня 1994 року сектором приватизації Московської районної державної адміністрації на підставі розпорядження від 22 квітня 1994 року №7148, зареєстрованим БТІ у реєстрову книгу за №3725 27 вересня 1994 року та 1/3 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 21 липня 1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстрі за №3-2187 (а.с.9-10,12 тому №1).

12 березня 2004 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , прізвище після одруження дружини - ОСОБА_10 (а.с. 239, тому №1).

За даними відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в місті Києві отриманої 06.10.2017 року на вимогу суду, відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 - 27.05.2004 року (а.с.20 тому №1).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб сторін у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 242 тому №1).

Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року про розірвання їх шлюбу набрало законної сили.

Правилами статтей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовними вимогами про припинення права ОСОБА_2 на користування належним їм на праві спільної часткової власності житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , як підставу для таких вимог зазначили, що право відповідачки ОСОБА_2 на користування зазначеним житловим приміщенням виникло після реєстрації її та ОСОБА_1 шлюбу, як члена сім`ї останнього та згоди третьої особи на її проживання та реєстрацію її ж місця проживання за адресою спірного житлового приміщення, яке було припинено після розірвання їх шлюбу та припинення відносин, які мали місце на час їх перебування у шлюбі, відсутність будь-яких обов`язків після розірвання шлюбу, а також негідну поведінку відповідачки ОСОБА_2 відносно позивача та третьої особи з самостійними вимогами, що порушує їх права на вільне користування належним їм на праві власності майном.

Відповідачка ОСОБА_2 , не заперечуючи підстави виникнення її права користування квартирою АДРЕСА_1 та реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою, також визнала, що після розірвання її шлюбу з ОСОБА_1 між ними були припиненні відносини пов`язані зі спільним побутом, вони продовжили проживати у спірному приміщенні, однак вона займала окрему кімнату, при цьому продовжила брати участь в утриманні цього ж приміщення та оплаті житлово-комунальних послуг. Заперечила, що нею вчинялося будь-яке насильство по відношенню до позивача та третьої особи та створення нею ж умов за наслідками яких позивач та третя особа мали перешкоди у користуванні належним їй житловим приміщенням. Стверджувала, що третя особа та позивач створювали умови з метою усунення її від користування цим же житловим приміщенням, однак вона за час перебування у шлюбі з одним зі співвласників, прийняла участь у капітальному ремонті квартири АДРЕСА_1 , що збільшило вартість цієї квартири, а тому має право на її частку. Заявила зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання за нею права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заявлені сторонами у справі спори, стосуються прав та інтересів власників і одночасно користувача нерухомого майна, яким є житлове приміщення та продовження права користування цим же житловим приміщенням колишнього члена сім`ї одного зі співвласників після припинення шлюбу.

Правилами статті 10 ЦПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, а правилами частини четвертої статті 263 цього Кодексу встановлен, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Закріплені принципи у зазначених протоколах до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод узгоджуються з правилами статтей 316,317,319,321 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 , посилаючиь на частину 1 статті 9 ЦК України, відповідно до якої положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства, зробила висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

При розгляді справ щодо права члена сім`ї власника житлового приміщення на продовження користування житловим приміщенням після того, як особа втратила статус члена сім`ї необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін у справі.

Судом було прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно з тих підстав, що задоволення судом зустрічного позову може виключити задоволення первісного позову.

Так, за результатами судового розгляду, заявлених спорів, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частки спірної квартири, а третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 власником 2/3 часток цієї ж квартири. Обидва власники квартири дали згоду на вселення до належної їм на праві спільної часткової власності квартири відповідачки ОСОБА_2 в якості члена сім`ї ОСОБА_1 , після реєстрації їх шлюбу 12.03. 2004 року, який було розірвано 24.04.2013 року.

Спірна квартира АДРЕСА_1 складається з двох ізольованих кімнат площею 13,6 та 10,2 кв.м. та кімнати площею 16,9 кв.м. яка не є ізольованою. Загальна площа квартири 61,3кв.м. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання використовує кімнату 13,6 кв.м., іншу ізольовану кімнату використовує власник ОСОБА_3 , а позивач проживає в кімнаті, що не є ізольованою.

Заявляючи зустрічний позов ОСОБА_2 заявила вимоги про визнання за нею права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 у квартирі було зроблено капітальний ремонт за рахунок її власних сил та коштів, після чого квартира істотно збільшилася у своїй вартості.

Відповідно до правил статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підтвердження зустрічного позову судом було досліджено зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва ремонтно-будівельних робіт у приміщеннях квартири АДРЕСА_1 , складений у поточних цінах станом на 6 березня 2019 року, загальна вартість 140 242 гривні, а також локальний кошторис на будівельні роботи цього ж об`єкта нерухомості (а.с.130-153).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала суду, що спірну квартиру відвідала вперше, коли ОСОБА_1 одружився. Двічі на рік приїжджала до ОСОБА_2 в гості та заходила тільки до її кімнати. Останній раз була в квартирі в 2017 році. Стан квартири змінився, було залито підлогу бетоном та постелено лінолеум, замінено вікна, пофарбовані стіни в кімнаті ОСОБА_2 .. Зі слів ОСОБА_2 ремонт вони робили разом із ОСОБА_1 .

Наразі, приймаючи до уваги, показання свідка ОСОБА_11 , яка перебуваючи у спірній квартирі перебувала тільки у кімнаті відповідачки за первісним позовом, та обсяг покращень технічного стану квартири на які вказала свідок, а також зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва за цінами станом на 6 березня 2019 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, як доказ зазначених відповідачкою обставин в обгрунтування зустрічного позову, що ОСОБА_2 власними силами та за рахунок її ж грошових коштів зробила капітальний ремонт у квартирі позивачів, який було завершено у 2013 році, за наслідками якого це нерухоме майно істотно збільшилося у своїй вартості.

За даними інформаційного експертного заключення №20200605/01 від 14 червня 2020 року складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_12 на замовлення ОСОБА_2 щодо визначення розміру збільшення ринкової вартості квартири за рахунок проведення невід`ємних поліпшень, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 станом на 05.06.2020 року становила 1 062 175, 75 гривень,; ринкова вартість цієї ж трикімнатної квартири, загальною площею 61,3 кв.м., житловою 40,7 кв.м., без врахування вартості невід`ємних поліпшень станом на 05.06.2020 року становила 821 008, 95 гривень; сума збільшення ринкової вартості становила 241 166, 80 гривень, що складає 88% відносно 1/3 частини цієї ж квартири. (а.с.96-158 том №2).

Зазначене інформаційне експертне дослідження не може бути прийняте судом до уваги з огляду на таке. Зі змісту цього ж дослідження встановлено, що воно було зроблено тільки за результатами візуального обстеження спірної квартири та на підставі усної і письмової інформації наданої експерту замовником ОСОБА_2 .. Зокрема, ОСОБА_2 повідомила експерту , що спірна квартира знаходиться на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат, просила провести незалежну експертну оцінку з врахуванням вартості невід`ємних поліпшень та без їх врахування з зазначенням частки збільшення ринкової вартості квартири відносно її ж 1/3 частини власником якої є ОСОБА_1 , мета дослідження для вирішення майнових суперечок. ОСОБА_2 також надала експерту зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва ремонтно-будівельних робіт у приміщеннях квартири АДРЕСА_1 на суму 140, 242 грн.

У той же час у своєму висновку експерт посилається на те, що спірна квартира розташована на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, а також з урахуванням проведених у період часу з 2008 по 2013 роки будівельно-ремонтних робіт, тобто здійсненими поліпшеннями приміщень квартири, які є невід`ємними - ремонт підлоги, стін та стелі в двох кімнатах, кухні, коридорі, ванній кімнаті, туалеті, кладовій.

Наразі, інформаційне експертне заключення №20200605/01 від 14 червня 2020 року містить ряд істотних суперечностей, за наявності яких зроблені висновки не є достовірними та не могли бути перевірені судом за участі експерта який зробив цей висновок з огляду на зазначені в ньому обмеження, що виконавець не зобов`язаний виконувати додаткову роботу, давати офіційні свідчення або бути присутнім у суді з питань, пов`язаних з об`єктом оцінки у випадках, не передбачених чинним законодавством, якщо це не буде обумовлено подальшою угодою, та не попереджався про кримінальну відповідальність, а тільки послався на обізнаність з законодавством, яким передбачено кримінальну відповідальність експерта.

Суд також не може взяти до уваги визначену експертом суму збільшення ринкової вартості спірної квартири, що у відсотковому співвідношенні складає 88% відносно 1/3 частини цієї ж квартири, оскільки цей показник визначений експертом на підставі повідомленого йому тільки ОСОБА_2 обсягу ремонтно-будівельних робіт всієї квартири та їх вартості, а не щодо 1/3 частки квартири співвласника ОСОБА_1 , визнання якої спільною-сумісною власністю вимоги не заявлялися.

Отже, відповідачка ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів, що саме нею було зроблено капітальний ремонт всієї квартири, не надала належних та допустимих доказів, коли саме цей ремонт було зроблено та оплачено нею ж його вартість та джерело походження використаних нею для цього грошових коштів, а також підтвердження того яка вартість майна була на початок капітального ремонту та після його завершення в 2013 році.

Крім того, при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_2 , не може бути залишено поза увагою суду те, що остання не була членом сім`ї власниці 2/3 часток спірної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не вели спільного господарства, ОСОБА_3 не давала згоди на користування її часткою квартири ОСОБА_2 та на її капітальний ремонт, а ОСОБА_1 з яким відповідачка за первісним позовом перебувала у шлюбі є власником тільки 1/3 частини спірного житлового приміщення.

Наразі, зазначені позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 підстави для визнання за нею право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження, а відтак зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Шо ж стосується первісного позову позивача ОСОБА_1 та третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 про усунення перешкод користування належним їм житловим приміщенням у спосіб припинення права ОСОБА_2 користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до правил статті 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, а правилами статті 156 цього Кодексу встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Статтями 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку ( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 ЖК УРСР встановлено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 показав суду, що відповідачка ОСОБА_2 застосовувала до його матері фізичне насильство і це стало причиною розірвання їх шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачка поводить себе також агресивно, ініціює конфліктні ситуації, його мати ОСОБА_3 її боїться, не може вільно користуватися своєю квартирою. Свідок також не може користуватися кімнатою в якій проживає відповідачка і не заходить до тієї кімнати, оскільки це супроводжується негативними наслідками. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , він просив останню знятися з реєстрації та виселитися з квартири, однак вона категорично заперечує. Підтвертив, що під час шлюбу з відповідачкою вони разом робили тільки поточний ремонт квартири. Після розірвання їх з ОСОБА_2 шлюбу, остання не приймає участі в утриманні квартири.

Свідок ОСОБА_6 , котра є родичкою ОСОБА_3 показала суду, що вона періодично відвідувала свою тітку. У квартирі напружена обстановка, коли вона приїжджала до тітки то ОСОБА_2 влаштовувала конфлікти, викликала поліцію, звинувачуючи свідка безпідставно в крадіжці. Поліція не пред`являла свідку будь-яких звинувачень, до відповідальності за крадіжку вона не притягувалася. Також свідок підтвердила, що квартира в якій проживає її тітка потребує ремонту.

Допитана судом свідок ОСОБА_7 перебуває у дружніх стосунках з сім`єю ОСОБА_1 , з 2010 року періодично приїжджає в гості до останнього та його матері. Стан квартири в якій проживають ОСОБА_1 та його матір ОСОБА_3 є незадовільний, двері вхідні до квартири дуже старі, в квартирі двері у поганому стані, оскільки неодноразово вибивалися. Під час відвідин вони перебували тільки в кімнаті ОСОБА_3 , остання скаржилася, що боїться ОСОБА_2 , за відсутності сина взагалі не виходить з кімнати. ОСОБА_2 у їх присутності намагалася силою відкрити двері до кімнати ОСОБА_3 , заперечувала щодо їх присутності, викликала поліцію, звинувачуючи свідка в крадіжці, звинувачення були безпідставними, до відповідальності свідок не притягувалася.

За даними інформації наданої 21.08.2018 року Голосіївським управлінням поліції ГУНП у місті Києві на адвокатський запит про надходження звернень щодо конфліктних ситуацій відносно ОСОБА_2 , то такі заяви надходили до правоохоронного органу від ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , двічі від ОСОБА_16 та численні заяви від ОСОБА_1 (а.с.243-244 том №2).

28.06.2019 року Голосіївське управління поліції повідомляло адвокату Савченку А.Ю., що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Голосіївського УП з приводу постійних конфліктних ситуації зі своїми сусідами за прізвищем ОСОБА_17 . Також на громадянку ОСОБА_2 ненодноразово надходили заяви з приводу вчинення нею дрібного хуліганства та тілесних ушкоджень, як зі сторони сусідів за адресою - АДРЕСА_2 так і зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_1 ..

У своїх заявах до Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві громадяни ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , мешканці будинку АДРЕСА_3 скаржилися на протиправну поведінку ОСОБА_2 (а.с.58-65).

Як видно зі змісту висновку ДОП Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві, зробленого за результатами розгляду заяв ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_15 щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 , дільничним інспектором було опитано заявників, опитати ОСОБА_2 не вдалось можливим, а тільки по телефону остання повідомила, що вона нікого не чіпає, заяви були списані до архіву. (а.с.69-70 том №1).

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 , заперечуючи факт неправомірної поведінки з її боку по відношенню до власників квартири та сусідів надала суду витяги з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань про внесення відомостей за її заявами щодо вчинення кримінальних правопорушень: №0005702 зареєстровано 26.04.2013 року , правова кваліфікація ч.1 ст. 125 КК України, провадження закрито 21.05.2013 року на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України; №0006083 зареєстровано 01.05.2013 року, правова кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України, провадження закрито 30.05.2013 року на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України; №0006883 зареєстровано 21.05.2013 року , правова кваліфікація ч. 1 ст. 185 КК України, провадження закрито 08.10.2013 року на підставі ч.1 ст. 284 КПК України; №0004257 зареєстровано 26.05.2017 року , правова кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України; №0003455 зареєстровано 30.04.2017 року, правова кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України, провадження закрито 29.07.2017 року на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України; №0009771 зареєстровано 18.10.2017 року, правова кваліфікація ч.1 ст. 125 КК України, дані про особу якій повідомлено про підозру, наслідки розслідування щодо особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї - відсутні (а.с.51-54,92, 94 том №1).

Зі змісту довідок №№3139,3869,5490 виданих Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва у ОСОБА_2 було зафіксовано: 28.04.2017 року пошкодження зв`язки І пальця лівої кисті; 28.04.2017 року перенапруження м`язів лівого передпліччя, нейродистрофічний синдром; 08.06.2017 року забій правого м`язового суглобу (а.с.93,97 том №1).

Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва 08.06.2017 року встановлено ОСОБА_2 попередній діагноз - забій м`яких тканин голови , Консультативне поліклінічне відділення ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» підтвердило діагноз - забій м`яких тканин потиличної ділянки голови (а.с.95,96 том №2).

Відповідно до правил статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Досліджені судом докази, щодо відносин між сторонами у справі, а саме численні заяви до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки, як відповідачки ОСОБА_2 та і позивача ОСОБА_1 є тільки підставою для висновку, що між сторонами у справі склалися вкрай напружені, конфліктні відносини.

Проте, жоден із досліджених доказів не є підставою для висновку щодо завдання тілесних ушкоджень однією стороною у справі іншій , або ж ОСОБА_2 сусідам по будинку з огляду на те, що довідки щодо зафіксованих тілесних ушкоджень у ОСОБА_2 , копії заяв сусідів про протиправну поведінку, а також витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінальних проваджень, не є підтвердженням того ким вони були завдані, реєстрація в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань кримінальних проваджень не є підтвердженням вчинення кримінального правопорушення, а докази в кримінальних провадженнях здобуті органом досудового розслідування до отримання ними ж оцінки суду за результатами судового розгляду кримінальних проваджень не є належними та допустимими доказами в цивільній справі.

Правилами статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, правилами статті 16 цього ж Кодексу встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними ішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу вліди Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частини другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтями 317,319,321,391 ЦК України: власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, судом встановлено і не заперечується сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 та третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , як співвласники нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , скористалися своїм правом та надали відповідачці ОСОБА_2 , як члену сім`ї ОСОБА_1 право на проживання у належному їм житловому приміщенні.

Наразі, просять суд припинити надане ними право ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі з тих підстав, що остання з 24.04.201'3 року не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , не веде з ним спільного господарства, не пов`язана з ним спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, знятися у ждобровільному порядку з реєстрації в їхній квартирі та виселития не бажає, своєю протиправною поведінкою порушує їх право на вільне володіння та користування належним їм житловим приміщенням.

Відповідно до правил статтей 401,405,406 ЦК України: право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом; члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений в інших випадках встановлених законом.

Аналіз норм цивільного права і встановлених судом обставин є підставою для висновку, що позивач ОСОБА_1 , після створеня сім`ї з відповідачкою ОСОБА_2 , надав право останній на постійне проживання в належному йому житловому приміщенні. Разом з тим, згода другого співвласника житлового приміщення ОСОБА_3 на проживання в спірній квартирі ОСОБА_2 , як дружини її сина має бути оцінена судом, як встановлення сервітуту і його припинення після розірвання шлюбу її сина ОСОБА_1 з відповідачкою ОСОБА_26 .

Отже, на думку суду, ОСОБА_3 обгрунтовано заявила вимогу про припинення права ОСОБА_27 на користування належним ОСОБА_3 житловим приміщенням та виселення відповідачки з квартири АДРЕСА_1 тільки з підстав, передбачених пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України.

При вирішенні заявленого спору, також з дотриманням балансу інтересів сторін та з огляду на встановлені обставини справи, що ОСОБА_3 надала згоду на проживання в належній їй квартирі дружини її сина, після припинення зазначеної підстави, а саме розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_26 , її син ОСОБА_5 став проживати у кімнаті, яка є прохідною, оскільки відповідачка, будучи у статусі його колишньої дружини, перешкоджає їх спільному проживанню в одній кімнаті. У той же час, для користування кімнатою в якій проживає наразі відповідачка ОСОБА_26 вона використовує для пересування і кімнату в якій проживає власник квартири та її ж колишній чоловік ОСОБА_1 .

Таким чином, вирішуючи спір про визнання припиненим права ОСОБА_26 користування житловим приміщенням у спірній квартирі та зобов`язання відповідачку звільнити цю квартиру у співвідношенні пропорційності застосування такого заходу необхідно прийняти до уваги вимоги статті 50 ЖК УРСР, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Так, відповідно до правил статті 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статті, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Отже, умови за яких сторони у справі користуються житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 є такими, за яких його власники ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позбавлені можливості вільно володіти ним та користуватися, їхні права на вільне користування належним їм на праві спільної часткової власності житловим приміщенням порущуються.

Між колишнім подружжям склалися конфліктні відносини, зокрема і з питання користування спірним житловим приміщенням, допитані судом свідки підтвердили факти негідної поведінки ОСОБА_26 й по відношенню до ОСОБА_3 ..

Позивач ОСОБА_1 та третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , скористалися своїм правом, а саме захисту своїх прав та інтересів на вільне володіння та користування належним їм житловим приміщенням і заявили вимоги про припинення права проживання ОСОБА_2 та виселення з належної їм направі спільної часткової власності квартири, таке їх права узгоджується з положеннями статті 391 ЦК України, на предмет того, що власник майна має право вимагати усунення перешеод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном.

Висновки суду про необхідність усунення позивачу ОСОБА_1 та третій особі з самостійними вимогами ОСОБА_3 перешкод у користуванні належним їм на праві власності узгоджуються і з правовою позицією Європейського суду з прав людини з приводу того, що пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У спорі між сторонами у справі, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 фактично позбавлений своєї частки житла, оскільки, за умови, що житлова площа спірної квартири складає 40,7 кв.м., відповідно 1/3 частка в ній житловій площі - 13,3 кв.м., що відповідає частці ОСОБА_1 і саме кімнату площею 13,6 кв.м. зайняла для самостійного проживання відповідачка ОСОБА_2 , чим у такий спосіб фактично позбавила цього позивача належної йому частки жилої площі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_28 та третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні належним їм жиловим приміщенням у спосіб припинення прва ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі та її виселення.

Підповідно до правил статті 141 ЦПК україни понесені позивачем ОСОБА_1 та третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_2 , судові витрати ОСОБА_2 , позивачки за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, 15, 317,319,321,391, 401,405,406 ЦК України, , ст.ст. 50, 64, 116, 157 ЖК УРСР, ст. 62 СК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст.ст. 76,82,141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, задовольнити.

Визнати припиненим право ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) користування квартирою за адресою - АДРЕСА_2 .

Виселити ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з квартири за адресою - АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 409 (одна тисяча чотириста дев`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення суду складено 09 лютого 2022 року.

Суддя К.Г. Плахотнюк