Справа № 350/1582/20
Провадження № 22-ц/4808/897/21
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Рожнятівського районного суду в складі судді Максиміва І.В., ухвалене 15 березня 2021 року в місті Рожнятові Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 22 березня 2021 року, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно заяви б/н від 16 березня 2010 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, складає між ними договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис у заяві. Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, натомість позичальник у порушення вимог закону та умов договору належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 22 вересня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 37 228,17 грн. Зокрема: 18 486,24 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7 956,46 грн заборгованість по відсотках нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 10 785,47 грн нарахована пеня. Посилаючись на зазначені обставини, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 26 442,70 грн, з яких 18 486,24 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7 956,46 грн заборгованість по відсотках нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, та судові витрати.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 15 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 150,40 грн та 2 102,00 грн судових витрат.

Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду від 12 квітня 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 999,60 грн.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Відповідно до положень статей 257, 261 ЦК України перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. 06 жовтня 2010 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії до 02/18. Після перевипуску такої 24 лютого 2017 року строк її дії встановлено до 08/20. Таким чином позовні вимоги заявлені в межах позовної давності, оскільки право на звернення до суду було реалізовано позивачем у жовтні 2020 року.

Також вказує, що в день підписання анкети-заяви позичальником підписано і Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В ній встановлено базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір та строк внесення щомісячних платежів, відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань тощо. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами були досягнуті усі істотні умови договору. У встановленому законом порядку відповідач не оспорював договір, що свідчить про його згоду з умовами кредитування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Якубовський О.О. зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення місцевого суду оскаржується в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за відсотками, а тому переглядається апеляційним судом лише в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 16 березня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Крім того підтвердив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанк www.privatbank.ua. Зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку (а.с.12).

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованість позичальника за вказаним договором складала 26 442,70 грн. З них, зокрема: 18 486,24 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7 956,46 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. При цьому відсотки нараховані за період з 01 листопада 2019 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 84,00 % річних (а.с.145-150).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, місцевий суд виходив з того, що взяті на себе зобов`язання позичальник не виконав, а тому наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України. Враховуючи заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності суд вважав, що з нього на користь позивача підлягає стягненню 1 664,16 грн процентів, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України по ставці 3% річних.

Однак, погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за відсотками позивач обґрунтовував порядок їх нарахування та розмір посиланням на зміни, внесені з 01 березня 2019 року до п. 2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За правилами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки. У межах цього строку позичальник зобов`язаний повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Таким чином, нарахування кредитором 3% річних, або процентів у іншому розмірі, встановленому укладеним між сторонами договором, може здійснюватися виключно після закінчення строку виконання грошового зобов`язання або з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом.

Встановлено, що анкета-заява від 16 березня 2010 року, підписана позичальником, не містить визначених сторонами строків виконання основного зобов`язання з повернення отриманих у кредит грошових коштів.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк», відповідачу були видані кредитні картки:№ НОМЕР_2 зі строком дії з 10 червня 2014 року до лютого 2018 року, № НОМЕР_3 - зі строком дії з 24 лютого 2017 року до серпня 2020 року (а.с. 11).

Отже, з вересня 2020 року в банку виникло право нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи представника ОСОБА_1 адвоката Якубовського О.О. у відзиві на апеляційну скаргу, що перевипущену картку відповідач не отримував та не використовував, оскільки такі спростовуються випискою за кредитним договором.

Разом з тим, зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України нараховані за період з 01 листопада 2019 року по 29 лютого 2020 року.

Будь-яких доказів щодо пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а відповідно можливості нараховувати вказані відсотки до 01 вересня 2020 року матеріали справи не містять.

За таких обставин та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсотках, нарахованих на прострочений кредит за період з 01 листопада 2019 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 7 956,46 грн є безпідставними.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві на те, відповідно до п. 2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд», не можуть свідчити про наявність у банку підстав для їх нарахування та саме у вказаному розмірі. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ознайомився зі змінами до п.2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських, та що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позичальник разом з анкетою-заявою підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої визначено, в тому числі, і розмір відсотків, з огляду на наступне.

Згідно статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не була подана банком до суду першої інстанції.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження обґрунтованості позову про наявність заборгованості надано розрахунок заборгованості, копії анкети-заяви від 16 березня 2010 року, витягів з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про надання кредитних карток, виписку за кредитним договором.

Долучаючи до апеляційної скарги копію Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як доказ в обґрунтування позовних вимог, апелянт згідно з вимогами статі 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.

Відповідно колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме копію вказаної довідки, оскільки такі докази позивачем в ході розгляду справи по суті у встановленому законом порядку суду не подавалися та не були предметом дослідження. Такі додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.

При цьому зауважує, що ця довідка не містить домовленості сторін щодо розміру відсотків за порушення грошового зобов`язання.Звертаючись із вказаним позовом банк не просив стягнути відсотки за користування кредитом. Відповідно до розрахунку заборгованість за нарахованими відсотками відсутня.

За змістом статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за відсотками підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню, колегія суддів вважає за необхідне скасувати і додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 12 квітня 2021 року щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 999,60 грн.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог (69,91 %) з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню 1 469,51 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви. З позивача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 1 263,78 грн витрат на професійну правничу допомогу (30,09 % від 4 200,00 грн).

При цьому колегія суддів виходить з відсутності заперечень позивача щодо розміру витрат на правничу допомогу, та приймає до уваги загальні положення статті 137 ЦПК України, наявність договору про правничу допомогу, детальний опис наданих послуг та здійснених витрат, що підтверджується актом здачі-прийняття виконаних робіт і копією квитанції.

Разом з тим, зважаючи на покладення на ОСОБА_1 більшої суми судових витрат згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України розмір стягненого з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» судового збору підлягає зменшенню до 205,73 грн. Відтак сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Одночасно, оскільки за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат за подання апеляційної скарги.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

В силу вимог пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 15 березня 2021 рокув частині вирішення спору про стягнення заборгованості за відсотками та додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 12 квітня 2021 рокускасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсотках, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) 205,73 грн понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови виготовлено 14 червня 2021 року