Справа № 214/8668/20
2/214/821/21
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху

21 травня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

секретар судового засідання Гливук М.І.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Станіславчук І.М.,

представника відповідача адвоката Ковриженка С.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду заяву представника відповідача Акціонерного товариства «Сбербанк» адвоката Ковриженка Сергія Олександровича про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації, Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про стягнення моральної шкоди у цивільній справі № 214/8668/20,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом 17 грудня 2020 року, в якому просить стягнути солідарно на свою користь з Російської Федерації, Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» моральну шкоду у розмірі 1015 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 в позовній заяві посилається на окупацію Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, а також частини Донецької та Луганської області України. З 15 січня 2015 року по 22 січня 2015 року її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в складі військової частини НОМЕР_1 виконував бойове завдання та брав участь в антитерористичній операції в Донецькій області, а саме у с. Авдіївка Ясинувацього району. 22 січня 2015 року ОСОБА_2 , виконуючи свій військовий обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини від збройної агресії Російської Федерації, загинув, внаслідок чого їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 1 015 000 грн.

Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Під час підготовчого судового засідання представником відповідача адвокатом Ковриженком С.О. подано до суду письмову заяву про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 , яку в судовому засіданні він підтримав та просив задовольнити. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача вказав, що основним відповідачем у позовній заяві зазначена держава Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації. Натомість держава може бути залучена у цивільній справі в якості відповідача в особі відповідних органів державної влади, діями або бездіяльністю яких завдано шкоди, або в особі тих органів державної влади, які мають компетенцію за чинним законодавством захищати інтереси держави у судовому проваджені. Відповідно до змісту Віденської Конвенції про дипломатичні зносини, підписаної 18 квітня 1961 року, та Віденської Конвенції про консульські зносини, підписаної 24 квітня 1963 року, дипломатичною службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності посадових осіб дипломатичної служби, пов`язаної із реалізацією зовнішньої політики відповідної держави, із захистом національних інтересів держави у сфері міжнародних відносин, а також із захистом прав та інтересів своїх громадян і юридичних осіб за кордоном. Відповідно до змісту Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України №198/93 від 10 червня 1993 року, посольства та консульства іноземних держав в Україні є постійно діючими органами дипломатичної служби своїх країн, які виконують лише ті функції, які закріплені у Віденській Конвенції про дипломатичні зносини та у Віденській Конвенції про консульські зносини. Зазначені нормативно-правові акти не визначають, що Посольство Російської Федерації в Україні є тим компетентним органом, який може приймати участь від імені Російської Федерації у судових процесах, що розглядаються в національних судах. На думку представника відповідача, відповідно до принципу юрисдикційного та судового імунітету, яким наділені держави, вищезазначений позов не може бути розглянутий національним судом без прямої згоди на це компетентних органів Російської Федерації. Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, а також Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, у часником яких є Україна та Російська Федерація, передбачено, що вчинення щодо іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування до такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентного органу відповідної держави. За офіційною інформацією Постійного бюро Гаазької конференції єдиним офіційним органом, який уповноважений представляти інтереси Російської Федерації при розгляді цивільних справ в іноземних юрисдикціях є Міністерство юстиції Російської Федерації. За таких обставин, представник відповідача вважає, що Російська Федерація має бути залучена у даному процесі в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, а не Посольство Російської Федерації в Україні, яке зазначено позивачем, зважаючи, що суд не має права самостійно вирішувати питання про залучення вищезазначеного органу до участі у справі. Також, позивач пред`являючи позов до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації, в обов`язковому порядку не зазначив, чому саме цей суб`єкт владних повноважень Російської Федерації має відповідати за пред`явленим позовом та яким саме нормативно-правовим актом передбачена така відповідальність.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Станіславчук І.М., позицію якої підтримала її довіритель Кім Т.В., заперечувала проти клопотання про залишення позовної заяви останньої без руху, вважаючи її необґрунтованою, враховуючи, що право вибору відповідача у справі належить саме позивачу.

Вислухавши представника відповідача, позивача та його представника, повторно дослідивши зміст та форму позовної заяви з додатками, суд приходить до висновку, що вона дійсно не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, та містить недоліки, без усунення яких її подальший розгляд неможливий, а отже, заява представника відповідача про залишення позовної заяви без руху підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Зі змісту заявленого ОСОБА_1 позову слідує, що у останньої виник міжнародний цивільний публічно-правовий спір між нею, як громадянкою України, та державою Російська Федерація з приводу збройної агресії останньої, яка призвела до загибелі чоловіка позивача, що виконував військовий обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини.

Відповідно до ч.1 ст.187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за позовною заявою за відсутності підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження.

Разом з тим, зі змісту ч.1 ст.185 ЦПК України слідує, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення її без руху.

Можливість залишення позовної заяви без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України також передбачена й після відкриття провадження по справі, що визначено п.8 ст.257 ЦПК України.

Суд, враховуючи надані сторонами пояснення, вважає, що позовна заява подана без додержання вимог, передбачених ст.ст.175, 177 ЦПК України, оскільки вона не містить:

- повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

- зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

При ходячи до такого висновку, суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Згідно п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно ч. 6 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно положень ст. 5 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 (далі Конвенція) держава користується імунітетом, щодо себе і своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.

Статтею 7 вищезазначеної Конвенції держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави по відношенню до будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи в силу: міжнародної угоди; письмового договору; або заяви в суді або письмового повідомлення в рамках конкретного розгляду.

Так, позивач звертаючись із позовом до Російської Федерації помилково зазначив місцезнаходження цієї держави за місцем розташування Посольства Російської Федерації в Україні (03049, м. Київ, Повітрофлоцький проспект, 27), що судом помилково сприйнято як пред`явлення позову до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації при попередньому прийнятті рішення про прийняття до розгляду та відкриття загального позовного провадження.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач звертаючись із позовом до Російської Федерації, невірно зазначила адресу для листування - яка є адресою Посольства Російської Федерації в України.

Відповідно до змісту Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України №198/93 від 10 червня 1993 року, посольства та консульства іноземних держав в Україні є постійно діючими органами дипломатичної служби своїх країн, які виконують лише ті функції, які закріплені у Віденській Конвенції про дипломатичні зносини та у Віденській Конвенції про консульські зносини.

Віденська конвенція про дипломатичні зносини від 18.04.1961 року, ратифікована Україною і Російською Федерацією, не містять положень, які надають дипломатичним представництвам іноземних держав повноваження виступати від імені цих держав в судах України.

В свою чергу, відповідно до вимог ч.1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі ст.1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, що укладена 15.11.1965 та набрала чинності 01.12.2001, ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

А відповідно до ст. ст.2, 3 цієї Конвенції, кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3 - 6. Кожна Держава організовує Центральний Орган згідно із своїм правом. Орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» ( в редакції від 26.11.2000) Верховна Рада України постановила приєднатися від імені України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, укладеної 15 листопада 1965 року в м. Гаага, з такими заявами та застереженнями: 1) до статті 2 Конвенції: Центральним органом України є Міністерство юстиції України; 2) до статті 6 Конвенції: органами, компетентними складати підтвердження про вручення документів, є Міністерство юстиції України та його територіальні управління юстиції; 3) до статті 8 Конвенції: вручення судових документів через дипломатичних або консульських агентів іншої держави на території України може здійснюватися лише громадянам держави походження цих документів; 4) до статті 9 Конвенції: органом, компетентним отримувати документи, які передаються консульськими каналами або, якщо цього вимагають надзвичайні обставини, дипломатичними каналами, є Міністерство юстиції України; 5) до статті 10 Конвенції: Україна не використовуватиме на своїй території способів передачі судових документів, передбачених статтею 10 Конвенції

Слід також зазначити, що представництво інтересів держави в судах України забезпечує Міністерство юстиції України (п.3 Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України, затверджене постановою Кабінету Міністрів від 02.07.2014 року №228).

Такого правового висновку щодо застосування норм права дійшла Велика палата ВС у постанові від 14.03.2018 у справі №522/3454/16-ц (провадження №14-6цс18).

Отже, оскільки в позові зазначено відповідачем державу Російська Федерація, як суб`єкта міжнародних цивільних приватно-правових відносин, при цьому не зазначено центральний орган цієї держави та межі його компетенції, встановленої законом, який має право здійснювати представництво цієї держави при розгляді цивільних справ в судах України, що має суттєве значення для подальшого прийняття процесуальних рішень та вирішення справи, позивачу необхідно уточнити відповідача у справі, за згодою останнього, або вказати правову норму, визначену міжнародним договором України або законом України, що визначає можливість пред`явлення позову саме до цього відповідача компетентного органу Російської Федерації, враховуючи вищезазначені положення норм процесуального закону.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 не містить жодних із зазначених вище відомостей, а отже, не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, то згідно ч.1 ст.185 ЦПК України її необхідно залишити без руху та надати позивачеві 10-денний строк для усунення виявлених недоліків, перебіг якого обчислювати з дня вручення копії даної ухвали.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175, 177 ЦПК України, позовна заява вважатиметься поданою в день її первісного подання до суду.

Керуючись ст.ст.175-177, 185, 257, 260 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника відповідача Акціонерного товариства «Сбербанк» адвоката Ковриженка Сергія Олександровича про залишення без руху позовної заяви задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації, Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про стягнення моральної шкоди залишити без руху та надати позивачеві строк для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, який не може перевищувати 10 днів з дня отримання копії ухвали.

Копію ухвали надати або направити позивачу та її представнику після складання її повного тексту за адресою, вказаною в позовній заяві для виконання.

У разі невиконання ухвали суду позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає.

Повний текст ухвали складено 26 травня 2021 року

Суддя О.І. Євтушенко