ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5183/19 Номер провадження 22-ц/814/1251/21Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 25 травня 2020 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 140 000 грн та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування вказаного позову вказував на невиконання відповідачем умов договору позики.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 25 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи позовної заяви та стверджується про помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність у відповідача обов`язку повернути отримані грошові кошти.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2009 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 склали розписку, у якій дослівно зазначено: «Я, Островский Дмитрий Анатольевич, …. взял в долг у гражданина ОСОБА_3 , ….. в присутствии двух свидетелей … денежные средства в сумме 140 000 (сто сорок тысяч гривень)». (а.с.6).

01.10.2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення позики, яка отримана останнім 02.10.2019 року (а.с.7,9).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено укладення між ним та відповідачем саме договору позики, оскільки сама боргова розписка має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц, в якій предметом розгляду у справі була також розписка про отримання відповідачем коштів, в якій не була зазначена дата повернення коштів, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що відсутність у розписці запису про зобов`язання боржником повернути отримане у борг не є підставою для відмови у позові, оскільки складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану його позику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний правовий висновок про застосування положень статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14.

Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Оцінюючи зміст розписки, що була підписана сторонами спору, апеляційний суд звертає увагу, що у цьому документі зазначено про те, що відповідач отримав грошові кошти саме у борг.

Є загальновідомим та не потребує доказуванню те, що отримання коштів у борг презюмує обов`язок їх повернення.

Частиною другою ст.530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений строк, а якщо строк не встановлений, протягом 30-днів з дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

За таких обставин, коли відповідач отримав у борг грошові кошти за розпискою, у якій не має дати повернення коштів, це не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки обов`язок боржника, у такому випадку відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України визначений моментом пред`явлення вимоги.

Отже, отримавши 02.10.2019 року вимогу позивача про повернення взятих у борг коштів, відповідач був зобов`язаний протягом 30-днів з дня пред`явлення позикодавцем вимоги повернути позивачу отримані у борг грошові кошти, проте свій обов`язок не виконав.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву до суду, сплатив 2 121 грн. судового збору (а.с.1), подаючи апеляційну скаргу, сплатив 2 100 грн (а.с.67).

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 2121+2100 = 4 221 грн. судових витрат.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову (140 000 грн.) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст. 367, п.2 ч.1ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 25 травня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_2 , ідентифікацій код НОМЕР_1 ) борг за договором позики у розмірі 140 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_2 , ідентифікацій код НОМЕР_1 ) 4 221 грн. судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 14 червня 2021 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов