Справа № 317/1300/18
Провадження № 2/185/71/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Молчанової Н.Ю., представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача Білека Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу ЄУ № 317/1300/18 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ДІЄСА» про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2018 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою діяльністю ДІЄСА, яким просила: визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ДІЄСА» про припинення трудового договору №2802-К від 25.09.2017, яким звільнено ОСОБА_3 з посади старшого касиру торгівельного залу ТОВ «ДІЄСА»; стягнути з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 29443,89 грн та судові витрати.

Позов мотивовано наступним. З 13.11.2009 по 11.06.2015 позивач працювала на посаді старшого касира ТОВ ДІЄСА в магазині, що розташований в місті Запоріжжя. В травні 2015 року вона вирішила звільнитись з роботи за власним бажанням, направивши на адресу відповідача заяву про звільнення та заяву про виплату компенсації. Не отримавши відповіді, Позивач повторно направила заяву 28.05.2015 на поштову адресу роботодавця, що підтверджується копією експрес накладної № 09341. Позивач зазначає, що розрахунків з нею проведено не було, трудову книжку не повернуто, наказів про звільнення не отримано.

Також позивач вказала, що не отримала заробітну плату за останні два місяці перед звільненням (квітень, травень 2015 року). Тому вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 26.09.2017 по 27.04.2018 (149 днів) в сумі 29443,89 грн.

28.03.2017 при ознайомленні з матеріалами справи №317/2593/17 в Запорізькому районному суду Запорізької області позивач дізнався про існування наказу №2802-К від 25.09.2017. Вважає оскаржуваний наказ таким, що не відповідає п. 2 ст. 41 КЗпП, недовіра до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника, наказ виданий за відсутності згоди виборного органу профспілкових організацій. В порушення вимог ст. 47 КЗпП позивачку під підпис не ознайомили з оскаржуваним наказом.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти позову заперечував. Зазначив, що ОСОБА_3 на підставі наказу № 1370-К від 14.11.2009 прийнята на посаду старшого касиру торговельного залу. 11.10.2013 з ОСОБА_3 укладено Договір по повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 04.04.2015 в магазині Ельдорадо ТОВ ДІЄСА, розташованого за адресою м. Запоріжжя, проспект Леніна, 53 проведено інвентаризацію та виявлено недостачу близько мільйона грн., внаслідок чого товариство звернулось до правоохоронних органів.

04.04.2015 Жовтневим РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області було розпочато кримінальне провадження № 0001178 по факту виникнення недостачі в магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . В рамках даного кримінального провадження розслідується діяльність ОСОБА_3 , яка є відповідальною особою щодо обороту грошових коштів магазину відповідача. Для уникнення подальшої розтрати грошових коштів ТОВ ДІЄСА ОСОБА_3 видано наказ № 143-К від 08.04.2015 про відсторонення від роботи директора магазину та старшого касира на період перевірки фактів на причини виникнення недостачі товарно-матеріальних цінностей, про що було ознайомлено позивача шляхом виклику до магазину та ознайомлення із змістом наказу. В подальшому недостача готівкових коштів в розмірі 1086914,88 грн. була підтверджена висновком експерта № 6/11.1/1309 від 15.09.2016.

На підставі викладеного, відповідач вважає що, позивач не могла бути звільненою за власним бажанням, оскільки була відсторонена від роботи та не виконувала покладені на трудові обов`язки. Так як позивач не виконувала трудової функції , вона не мала права на заробітну плату. Також Відповідач зазначив, що заробітну плату за період березень і квітень 2015 року виплатив Позивачці в повному обсязі.

Позивач була звільнена з ТОВ ДІЄСА на підставі наказу № 2802-К від 25.09.2017 у зв`язку з втратою довіри (п.2 ст. 41 КЗПП України), при звільненні їй були виплачені усі належні платежі, включно з компенсацією за невикористані відпустки.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.06.2018 цивільну справу передано Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю.

04.07.2018 цивільна справа надійшла до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

09.07.2018 ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ДІЄСА» про визнання незаконним наказу про звільнення.

01.02.2019 позивачем подано уточнену позову заяву, якої збільшено суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

В судовому засіданні 03.10.2019 представником позивача зазначено, що позовна заява не містить вимогу про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вони не просять, формулювання вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є вірним, сума залишається такою як зазначено в первісному позові 29443,89 грн., судовий збір вони не платили.

25.09.2019 представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності.

03.10.2019 позовну заяву ОСОБА_3 до ТОВ «Дієса» про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

01.02.2019 позивачем надано відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наполягає на позовних вимогах, вважає їх обґрунтованими та просить задовольнити, порушення вважає триваючим, тому строк позовної давності не застосовується.

В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених в ньому та в відповіді на відзив, строк позовної давності вважають не пропущеним, в судовому засіданні зазначила, що в подальшому справу просить розглядати без участі позивача та її представника, згодом представник позивача надіслала суду засобами електронної пошти заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, спираючись на відзив на позов, письмові заяви по суті справи, заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в судовому засіданні зазначив, що в подальшому справу просить розглядати без його участі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та доводи, викладені в заявах по суті справи, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

За приписами ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За положеннями статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило в грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 94 КЗпП України.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Нормами ч.ч.1- 2 ст. 233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

На підставі наказу № 1370-К від 14.11.2009 ОСОБА_3 прийнята на посаду старшого касира торгівельного залу ТОВ ДІЄСА. (а.с. 13 т.1)

01.10.2013 між ОСОБА_4 та ТОВ «Дієса» укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 169 т. 1)

В магазині «Ельдорадо» ТОВ «ДІЄСА», розташованому за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна, 53, де працювала позивач, проведено інвентаризацію та відповідно до акту №1 про результати інвентаризації наявності грошових коштів від 02.04.2015 виявлено недостачу на суму 794160,63 грн, актом №7 про результати інвентаризації наявності грошових коштів від 04.04.2015 виявлено недостачу на суму 296914,88 грн., внаслідок чого товариство звернулось до правоохоронних органів. (а.с. 15,16,114 т. 1)

05.04.2015 року Жовтневим РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області по факту виникнення недостачі в магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 внесено відомості до ЄРДР за № 0001178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, а 23 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_3 складено обвинувальний акт за ч. 5 ст. 191 КК України.

26.09.2017 ОСОБА_3 звільнено з посади старшого касиру торговельного залу у зв`язку з втратою довіри п. 2 ст. 41 КЗпП на підставі наказу 2802-К від 25.09.2017. (а.с. 14).

Підстави наказу про припинення трудового договору від 25.09.2017 зазначені такі: повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення від 07.04.2015 ОСОБА_5 , акт №1 про результати інвентаризації наявності грошових коштів від 02.04.2015, акт №7 про результати інвентаризації наявності грошових коштів від 04.04.2015, акт №1 про результати ревізії грошових коштів, виданих з каси магазину для здачі в банк на інкасацію за період 01.01.2014-04.04.2015.

Довідкою від 10.09.2018 за №712 підтверджено, що в ТОВ «ДІЄСА» відсутні профспілкові організації. (а.с151 т.1.)

Згідно із ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, постановою Запорізького апеляційного суду від 04.08.2020 у справі №317/2593/17 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористані дні відпустки, встановлені такі обставини:

«Матеріалами справи підтверджено, що наказом №143-к від 08 квітня 2015 року старшого касира ОСОБА_3 відсторонено від роботи на період перевірки фактів та причин недостачі товарно-матеріальних цінностей (т.1, а.с.45). Зазначений наказ не визнаний незаконним та не скасований в установленому законом порядку.

З наказом №143-к від 08 квітня 2015 року про відсторонення від роботи ОСОБА_3 ознайомлено, проте від підпису про ознайомлення та отримання копії наказу позивач відмовилась, про що свідчить відповідний акт від 08.04.2015 року (т.1, а.с.90).

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за квітень 2015 року, позивач відпрацювала в квітні 2015 року 3 робочих дні (з 01 квітня 2015 року по 03 квітня 2015 року), починаючи з 04 квітня 2015 року ОСОБА_3 не працювала, оскільки її було відсторонено від роботи за наказом (т.1, а.с.94).

Сам по собі факт звільнення позивача з ТОВ «ДІЄСА» не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Вказане узгоджується з правовим висновком, який викладений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).

За встановлених обставин, враховуючи той факт, що на час звільнення позивача за наказом від 25 вересня 2017 року у ТОВ «ДІЄСА» не існувало заборгованості перед позивачем по заробітній платі, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з підприємства на її користь 9 272,89 гривень заборгованості з заробітної плати за період з 01 квітня 2015 року по 12 червня 2015 року, 4261,79 гривень індексації заробітної плати за період з квітень 2015 року по січень 2019 року, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12 червня 2015 року по 11 липня 2018 року задоволенню не підлягають.

За матеріалами справи на час звільнення 25 вересня 2017 року ОСОБА_3 не працювала.

Твердження позивача про те, що про звільнення вона дізналась лише 28.03.2018 року спростовується матеріалами справи, а саме актом від 26 вересня 2017 року, складеним за участю директора департаменту по роботі з персоналом Бересневим С.М., фахівця департаменту безпеки Пастушенчина О.М., інспектора з кадрів Крекотень Н.О. (т.2, а.с.22).

За змістом зазначеного акту позивача повідомлено про звільнення на підставі п.2. ст.41 КЗпП України та їй запропоновано отримати трудову книжку в магазині за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний,53.

Питання, які стосуються ведення трудових книжок, визначаються постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки» від 27.04.93 №301 та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства фінансів України від 29.07.93 року №58.

Відповідно до пункту 2.7 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка при звільненні працівника видається на підставі його письмовою заяви.

Письмового дозволу на пересилання трудової книжки поштовим зв`язком ОСОБА_3 не надавала.

26 вересня 2017 року був складений Акт про те, що ОСОБА_3 протягом робочого дня на роботі не з`являлась та за трудовою книжкою не зверталась (т.3, а.с.23).

Відповідно до розрахунку кількості днів відпустки за час роботи в ТОВ «ДІЄСА» при звільненні від 26.09.2017 року (т.3, а.с.44: т.5, а.с.9,13) ОСОБА_3 нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 120 днів в сумі 13138, 80 грн. (з урахуванням суми податків та зборів). Вказаний розрахунок позивачем не спростовано.

Матеріалами справи підтверджується, що компенсація за невикористану відпустку в сумі 10 576 гривень 74 коп. (без суми податків та зборів) 26 вересня 2017 року на підставі платіжного доручення ТОВ «ДІЄСА» № перераховано до АТ «Ощадбанк» Запорізька філія з призначенням платежу «заробітна плата», отримувач - ОСОБА_3 (т.2, а.с.36).

Отже, позивач не позбавлена можливості в будь-який час з моменту звільнення отримати кошти, нараховані як компенсація за невикористану відпустку. Доказів на спростовання факту зберігання коштів сумі 10 576 гривень 74 коп. з призначенням платежу «заробітна плата», отримувач - ОСОБА_3 на рахунку в АТ «Ощадбанк» Запорізька філія або перешкод, які існують щодо отримання нею зазначеної суми коштів позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.»

Зазначеною постановою Запорізького апеляційного суду позивачу відмовлено в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12 червня 2015 року по 11 липня 2018 року, який охоплює період позовних вимог в даній справі (з 26.09.2017 по 27.04.2018), підстави позову в цій частині в даній справі аналогічні підставам позову, встановленим Запорізьким апеляційним судом у справі №317/2593/17 .

В судовому засіданні судом було з`ясовано у представника позивача, чи помилково в позові зазначено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, можливо позивач мав на увазі середній заробіток за час вимушеного прогулу, враховуючи вимогу про визнання наказу про звільнення незаконним. Представник позивача наполягав саме на вимозі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та зазначила, що вимогу про поновлення на роботі позивач не ставить.

Відповідно до ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду у справі, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тому, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 26.09.2017 по 27.04.2018 підлягає закриттю.

Щодо законності наказу №2 802-К від 25.09.2017.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами) роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довіри (пункт 2 статті 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіри до них і в тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Таким чином, роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника.

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Основною трудовою функцією позивача, якого звільнено з посади старшого касиру торгівельного залу, є зберігання матеріально-товарних цінностей. За час роботи позивача в магазині ТОВ «Дієса» виявлено нестачу грошових коштів, в подальшому позивача відсторонено від роботи. Після звернення до правоохоронних органів, отримання висновків експертів в матеріалах кримінального провадження № 355 від 28.05.2015, яким встановлено ідентичність підпису позивача в графі «касир» в супровідній відомості до сумки з готівкою, та № 6/11.1/1309 від 15.09.2016, яким встановлено загальну суму нестачі грошових коштів згідно акту №1 від 04.04.2015 та акту № 7 від 04.04.2015 в сумі 1086914,88 грн., акту №1 про результати ревізії грошових коштів, виданих з каси магазину для здачі в банк на інкасацію за період 01.01.2014-04.04.2015 у відповідача виникли обґрунтовані підстави для втрати довіри до ОСОБА_3 , а тому видання спірного наказу є законним.

Доказів зворотного, необґрунтованості підстав для втрати довіри, чи спростування викладених відповідачем підстав для втрати довіри позивачем на надано.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81,82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Матеріалами справи встановлено, що на підприємстві ТОВ «Дієса» профспілки відсутні, позивач не є членом будь-якої іншої профспілки, тому відсутні підстави для погодження припинення трудового договору з виборним органом первинної профспілкової організації.

Нормами ч.ч.1- 2 ст. 233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Запорізького апеляційного суду від 04.04.2020 встановлено, що позивач дізналася про звільнення 26.09.2017. Звернулася до суду 02.05.2018, після спливу семи місяців, клопотань про поновлення строку звернення до суду не заявила. Відповідачем 27.01.2021 заявлено про застосування позовної давності, а тому є підстави для відмови в задоволенні позову.

При розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання незаконним наказу про звільнення задоволенню не підлягає, оскільки не знайшла свого обґрунтування та підтвердження в судовому засіданні та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись: 5,12,13, 81, 89,141,258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ДІЄСА» про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період - закрити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «ДІЄСА» про визнання незаконним наказу про звільнення відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (скорочено ТОВ «Дієса»), , місто Київ, ВУЛИЦЯ ВЕЛИКА ВАСИЛЬКІВСЬКА, будинок 45.

Суддя А. С. Зінченко