КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 359/211/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5630/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Семенюк Т.А., Махлай Л.Д.

при секретарі - Лащевській Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 р.

встановив:

у січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила поділити в натурі жилий будинок АДРЕСА_1 . та визнати за нею право власності на відокремлену частину домоволодіння, що становить 9/16 частин та складається з: приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, загальною площею 82,3 кв.м та жилою - 39,4 кв.м, надвірних будівель і споруд: сарай та вбиральня, частини огорожі та хвіртки. Визнати

За відповідачем позивач просила право власності на частину домоволодіння, що становить 7/16 частин та складається з: приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 загальною площею 39,9 кв.м та жилою - 19,4 кв.м., надвірних будівель та споруд - сарай, погріб, вбиральня, літній душ, частина огорожі, хвіртка. Також позивач просила в зв`язку з проведеним поділом припинити право спільної часткової власності на вказаний жилий будинок, визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,1252 га, та виділити їй у користування 9/16 частин ділянки площею 0,070425 га, а відповідачу - 7/16 частин, площею 0,054775 га.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 20 вересня 2018 року було прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою та закрито провадження у цивільній справі в частині цієї позовної вимоги.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 р. позов було задоволено, проведено поділ домоволодіння - у власність ОСОБА_1 виділено відокремлену частину житлового будинку, що складається з коридору 1-1 площею 7,3 кв.м., коридору 1-2 площею 4,6 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 14,7 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 10,8 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 13,9 кв.м., кухні 1-6 площею 8,6 кв.м. та санвузла (ванної) 1-7 площею 4,2 кв.м., а також сарай «Г», вбиральню «Д», хвіртку №1 та 1/2 частину огорожі №3, що становлять 55,9% домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

У власність ОСОБА_2 виділено відокремлену частину житлового будинку, що складається з коридору 2-1 площею 8,4 кв.м., передпокою (прихожої) 2-2 площею 6,4 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 19,4 кв.м. та коридору 2-4 площею 5,7 кв.м., а також сарай «Б», убиральню «В», літній душ «Е», погріб «Ж», хвіртку №2 та 1/2 частину огорожі №3, що становлять 44,1% домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння припинено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за відхилення від ідеальної частки у домоволодінні в розмірі 1 038 гривень. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 10 900 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповно з`ясовано усі фактичні обставини по справі, не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не були враховані правові висновки Верховного Суду.

У Відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду з позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона успадкувала після смерті свого батька - ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.1979 (реєстровий номер 3278) ј частину будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд.

Разом з нею такі ж частки успадкували їх матір - ОСОБА_6 , їх брат - ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2 .

Після смерті матері - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони з братом - ОСОБА_7 та відповідачем успадкували також по 1/8 частині вказаного будинку.

Після смерті брата - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона успадкувала Ѕ частину спадкового майна, яке складалось з ј частини жилого будинку АДРЕСА_1 . з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, яке йому належало на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.06.1979 та 1/8 частини вказаного будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, належного померлій ОСОБА_6 , яке він прийняв, але не оформив своїх спадкових прав.

Таким чином, вона має право на 9/16 частин будинку, а також відповідну частину господарських будівель і споруд, а відповідач - на 7/16 частин.

Між нею та відповідачем склався порядок користування вказаним будинком та господарськими будівлями і спорудами, який існує вже понад 20 років. За вказаним порядком вона користується приміщеннями, які відповідно до технічного паспорту є: 1-1 - коридор, 1-2 - коридор, 1-3 - жила кімната, 1-4 - жила кімната, 1-5 - жила кімната,1-6 - кухня, 1-7- ванна кімната, загальною площею 82, 3 кв.м., а жилою - 39,4 кв.м, а також сарай «Б», вбиральня «В», та частина огорожі, і хвіртка. Відповідач користується приміщеннями: 2-1 - коридор, 2-2 - прихожа, 2-3 - жила кімната, 2-4 - коридор, загальною площею - 39,9 кв.м., жилою площею - 19,4 кв.м, а також сарай «Ж», погріб, сарай «Г», вбиральня «Д», літній душ «Е», частина огорожі та хвіртка.

Відповідно до такого порядку вона просила визнати за кожним з них право власності на цілу частину домоволодіння, припинити право спільної часткової власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 р. позов було задоволено, проведено поділ домоволодіння - у власністьОСОБА_1 виділено відокремлену частину житлового будинку, що складається з коридору 1-1 площею 7,3 кв.м., коридору 1-2 площею 4,6 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 14,7 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 10,8 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 13,9 кв.м., кухні 1-6 площею 8,6 кв.м. та санвузла (ванної) 1-7 площею 4,2 кв.м., а також сарай «Г», вбиральню «Д», хвіртку №1 та 1/2 частину огорожі №3, що становлять 55,9% домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

У власність ОСОБА_2 виділено відокремлену частину житлового будинку, що складається з коридору 2-1 площею 8,4 кв.м., передпокою (прихожої) 2-2 площею 6,4 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 19,4 кв.м. та коридору 2-4 площею 5,7 кв.м., а також сарай «Б», убиральню «В», літній душ «Е», погріб «Ж», хвіртку №2 та 1/2 частину огорожі №3, що становлять 44,1% домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння припинено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за відхилення від ідеальної частки у домоволодінні в розмірі 1 038 гривень. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 10 900 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги про поділ в натурі будинку та господарських будівель і споруд відповідають часткам кожного із спадкоємців і між ними склався такий порядок користування приміщеннями.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення стст. 355-367 ЦК України.

Відповідно до положень чч. 1-5 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

В чч. 1-3 статті 358 ЦК України закріплено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Доводи, викладені представником відповідача - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідача ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 посилались на те, що проведення поділу будинку є неможливим, оскільки ним було здійснено добудову «а3», (приміщення 2-1), в результаті чого змінилось його функціональне призначення, що є самочинним.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року по справі за клопотанням представника позивача - ОСОБА_8 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання щодо визначення вартості жилого будинку, надвірних будівель та споруд за вказаною адресою, та визначення варіантів поділу жилого будинку та господарських будівель та споруд.

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №1-22/11, складеного судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Гучко О.В. 22 листопада 2017 року, поділ домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 можливо здійснити з незначним відхиленням від ідеальних часток. Зокрема, власнику 9/16 часток в цьому об`єкті нерухомого майна виділяється відокремлена частина житлового будинку, що складається з коридору 1-1 площею 7,3 кв.м., коридору 1-2 площею 4,6 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 14,7 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 10,8 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 13,9 кв.м., кухні 1-6 площею 8,6 кв.м. та санвузла (ванної) 1-7 площею 4,2 кв.м., а також сарай «Г», убиральня «Д», хвіртка №1 та 1/2 частина огорожі №3, що становлять 55,9% домоволодіння за вказаною адресою.

Власнику 7/16 часток в спірному домоволодінні виділяється інша відокремлена частина житлового будинку, що складається з коридору 2-1 площею 8,4 кв.м., передпокою (прихожої) 2-2 площею 6,4 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 19,4 кв.м. та коридору 2-4 площею 5,7 кв.м., а також сарай «Б», убиральня «В», літній душ «Е», погріб «Ж», хвіртка №2 та 1/2 частина огорожі №3, що становлять 44,1% домоволодіння за вказаною адресою. За таким варіантом поділу власник 7/16 часток в спірному домоволодінні зобов`язується відшкодувати власнику 9/16 часток в цьому ж об`єкті нерухомого майна компенсацію за відхилення від його ідеальної частки у домоволодінні в розмірі 1 038 гривень.

При визначенні варіанту поділу будинку, експерт не включав до площі частин будинку самочинне перебудоване приміщення, оскільки така таке приміщення не є предметом об`єктом спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 зазначено, що «частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні»; «…норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4. Методичних рекомендацій № 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц міститься висновок, згідно якого, що стосується самочинного будівництва, то у справі №6-130цс13 Верховний Суд України розтлумачив, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

В розумінні ч. 1 статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .

В даному випадку факт перепланування відповідачем приміщення 2-1 в частині будинку, якою він користується та яка була виділена йому у власність, не може бути підставою для відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог, оскільки таке перепланування не змінило розміру часток в будинку співвласників, та не було враховано експертом при визначенні варіанту поділу.

Здійснення такого перепланування відповідачем не може обмежувати права позивача як співвласника, зокрема, права на поділ майна, що є спільній частковій власності.

Також суд першої інстанції правильно взяв до уваги обставини, встановлені в постанові Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на добудову до жилого будинку.

Згідно з чч. 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно положень чч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 30 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді