провадження № 22-ц/824/6003/2021
головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

22 лютого 2021 року (вх.№ ЄП-2246) ОСОБА_1 подав до суду самостійний позов від свого імені до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, що оформлений розпискою, поданий до суду представником ОСОБА_1 - адвокатом А.М. Бідах.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою та відмовлено у прийнятті самостійного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, відтак самостійний позов повернено ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Бідах А.М.звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята внаслідок неповного з`ясування обставин справи і з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 триває спір щодо боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , зокрема в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває справа №757/48375/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2020 року задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 757/48375/20-ц.

Враховуючи зазначене вважає, що договір позики оформлений розпискою між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вчинено останніми без наміру створення правових наслідків, тобто без обставини фактичного позичання коштів та їх повернення, та переслідує єдину мету - виведення належного ОСОБА_3 майна на користь третіх осіб з метою ухилення ним від виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Вказує, що звертається з самостійними вимогами щодо предмету спору у цій справі № 755/18746/20, а саме: з вимогами про визнання договору позики, оформленого у вигляді розписки недійсним, вважаючи, що наведений правочин є фіктивним.

Також вказує, що позов про стягнення заборгованості за розпискою та визнання договору позики, оформленого розпискою недійсним є взаємопов`язаними, виникають з одних правовідносин позики, задоволення позову про визнання недійсним договору позики оформленого розпискою виключає повністю задоволення первісного позову про стягнення за нею заборгованості, отже відповідно та на переконання ОСОБА_1 є підстави та доцільність щодо їх сумісного розгляду. Однак суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, що призвело до прийняття незаконного судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України, а саме на ухвалу суду, що зазначена в пункті, 6 частини першої статті 353 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що предмет позову та суб`єктивний склад сторін за первісним та самостійним позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору за своєю правовою природою, обраним способом захисту не є однорідними.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Згідно положень частини першої статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Положеннями ст. 195 ЦПК України закріплюється, що ст. ст. 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як убачається із матеріалів справи предметом розгляду справи №755/18746/20 є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим у вигляді розписки.

Також, із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звертався з самостійними вимогами щодо предмету спору у справі № 755/18746/20, а саме: з вимогами про визнання договору позики, оформленого у вигляді розписки недійсним, вважаючи що наведений правочин є фіктивним.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 просить суд визнати недійсною розписку за якою ОСОБА_2 просить стягнути заборгованість з ОСОБА_3 , тому у разі задоволення самостійного позову у ОСОБА_1 буде виключено можливість задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про не взаємопов`язаність є помилковим та передчасним.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба