Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/718/21
Номер провадження2/711/1237/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси

В складі: головуючого - судді Демчик Р.В.,

при секретарі Кофановій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтовує тим, що позивачу на підставі договору дарування квартири від 09.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.А., реєстровий номер 1047 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі, окрім місця проживання позивача, зареєстроване місце проживання її сина - ОСОБА_2 .

Разом з тим, починаючи з 01.01.2020 ОСОБА_2 добровільно залишив помешкання, у належній позивачу квартирі не проживає, забрав усі свої речі, у квартирі не з`являється, участі у витратах на утримання житла не приймає. Через це, позивач змушена сплачувати за нього комунальні послуги та не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Будь-яких дій, направлених на перешкоджання відповідачу користуватися житловими приміщеннями у належній позивачу квартирі, нею не вчинялося. Вказує, що факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.01.2021, з якого вбачається, що ОСОБА_2 дійсно не проживає з 01.01.2020 року і по цей час за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 379, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 18.02.2021р. провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, в якій просила провести судовий розгляд даної справи за її відсутності. Додатково зазначила, що у разі неявки відповідача в судове засідання, вона не заперечує проти розгляду даної справи в заочному порядку. Крім того, на задоволенні позову наполягала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Проте надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що в судове засідання не має змоги з`явитися, проте позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до договору дарування квартири від 09 квітня 2010 року позивач ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25851993 від 14.04.2010 (а.с. 9).

За вищезазначеною адресою, окрім позивача, зареєстроване місце проживання її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26.10.2011 року (а.с.13).

Проте, як встановлено судом та визнається відповідачем, останній за своїм місцем реєстрації не проживає з грудня 2019 року, особистих речей у квартирі не має (а.с. 10).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином відповідач набув право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника квартири.

Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено в судовому засіданні та визнається відповідачем, останній не проживає за зареєстрованим місцем проживання вже понад рік, не користується цим житлом і не виконує обов`язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Натомість в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за цією адресою він не бажає, чим порушує право позивача, як власника майна, на користування цим майном у спосіб, передбачений законом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11.

Отже позивачем обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Враховуючи, що відповідач відсутній протягом понад рік за місцем свого проживання, не користується житловим приміщенням без поважних причин, не виконує обов`язки наймача житла, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 316, 405, 526, 815 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП не відомий, адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р. В. Демчик