г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1188/21
Номер провадження 2/213/1085/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Алексєєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бабейкіної Н.О.,

без участі сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що працював у відповідача помічником машиніста тепловозу, 10 листопада 1995 року перебуваючи на робочому місці при виконанні трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок та він отримав виробничу травму: травматична ампутація ІІ, ІІІ V пальців правої руки. Вказаний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, складено акт по формі Н-1. відповідно до якого причинами виникнення нещасного випадку визнано порушення правил вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів. Особою, що допустила порушення законодавства про охорону праці визнано машиніста тепловозу ОСОБА_2 .

За результатами первинного огляду ЛТЕК 12 лютого 1996 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві та третю групу інвалідності з 12 лютого 1996 року безстроково. У зв`язку з ушкодженням здоров`я він зазнає моральних страждань, відчуває біль в травмованій руці, особливо при її навантаженні, виникають складнощі та незручності при виконанні домашніх робіт та задоволенні побутових потреб. У позивача наявне обмеження рухомості та зниження сили в кісті правої верхньої кінцівки, відчуття оніміння. Втрата професійної працездатності в молодому віці призвела до обмеження можливості реалізовувати свої наміри в професійній сфері, травма стали причиною істотного зниження життєвої активності, зміни звичного способу життя, що відображається на погіршенні матеріального становища, призводить до необхідності періодичного лікування. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків трудового каліцтва викликає у позивача негативні емоції, породжує відчуття соціальної незахищеності.

Просить стягнути з відповідача 240000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначають, що відповідно до акту №22 форми Н-1 особою, що допустила порушення вимог законодавства про охорону праці визнано машиніста тепловозу ОСОБА_2 , який допустив порушення п. 16.29 Правил технічної експлуатації та п.13.61 Інструкції з руху поїздів та маневрової роботи. Як видно із пояснення машиніста інструктора ОСОБА_3 наявна вина і самого позивача. Вважають, що відсутня вина відповідача в отриманні травми позивачем, і як наслідок відсутня вина підприємства в отриманні позивачем моральних страждань.

У відзиві зазначають, що АТ «ПІВДГЗК» у повному обсязі та у відповідності до вимог чинного законодавства постійно виконує свої зобов`язання щодо забезпечення безпечних умов праці своїх працівників.

На момент події нещасного випадку діяли правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я , пов`язаним з виконання ним трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, відповідно до яких суми відшкодування шкоди виплачуються потерпілому з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності за заявою потерпілого або за висновком медичних органів. Однак позивачем таких документів подано не було, що на думку відповідача виключає правові підстави для відшкодування моральної шкоди. Згідно вказаних правил розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від будь-яких виплат, однак позивачем визначено суму моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року. Крім того позивач отримував від відповідача матеріальну допомогу на відшкодування збитків, пов`язаних з виробничою травмою.

Вважають, що зазначена позивачем сума на відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, не відповідає вимогам розумності та справедливості. Позивач звертається з даним позовом через 25 років з часу встановлення втрати працездатності. Позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Просять відмовити у задоволенні позову.

Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява, згідно якої він підтверджує факт отримання від відповідача відзиву на позов та вказує на відсутність потреби у наданні часу для подання відповіді на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що при винесенні рішення просить врахувати висновки ВС, викладені за наслідкам перегляду рішень у справах, що виникають з подібних правовідносин, а саме щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди.

Дослідив письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Із копії трудової книжки ОСОБА_1 видно, що 30 березня 2013 року він був прийнятий помічником машиніста локомотива (тепловоза) служби рухомого складу цеху рухомого складу управління залізничного транспорту в орендне підприємство «ПГЗК» (а.с.15-16) правонаступником якого є відповідач.

10 листопада 1995 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, за наслідками розслідування якого складено акт про нещасний випадок №22 за формою Н-1. яким встановлено, що нещасний випадок стався за таких обставин: 09 листопада 1995 року о 19 годині машиністом-інструктором ОСОБА_3 був виданий наряд локомотивній бригаді, у складі якої перебував позивач, на здійснення маневрових робіт. 10 листопада 1995 року о 2 годині 50 хв. локомотивна бригада тепловоза №5290 прибула на місце виконання робіт та розпочала відчеплення локомотиву від двох платформ і залізничного крану. Машиніст ОСОБА_2 дав завдання ОСОБА_1 закріпити рухомий склад ручними гальмівними башмаками. Позивач, переконавшись візуально в тому, що рухомий склад загальмований автоматичними і допоміжними гальмами локомотиву, вирішив насипати пісок на рейки для надійного утримання складу на ухилі. Оскільки мокрий пісок не розсипався, він почав накладати пісок правою рукою на рельс, утримуючи при цьому лівою рукою ручний гальмівний башмак. В цей момент машиніст ОСОБА_2 без погодження та отримання сигналу від позивача на відпускання автогальм здійснив самовільне їх відпускання. При цьому, склад почав рухатися до місця, де знаходився позивач, у зв`язку з чим колісною парою залізничного крану №537 були травмовані І, ІІІ, V пальці правої руки позивача.

Відповідно до п.11.3 Акту причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів. Особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці визнано ОСОБА_2 машиніста тепловоза, який порушив п. 16.29 Правил технічної експлуатації та п.13.61 Інструкції з руху поїздів та маневрової роботи (а.с.10-14).

Відповідно до довідки ЛТЕК від 12 лютого 1996 року ОСОБА_1 встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково. Із довідки МСЕ №057586 видно, що при огляді МСЕК 12 лютого 1996 року позивачу встановлена третя група інвалідності з причини трудового каліцтва, безстроково. Протипоказана робота з навантаженням на праву руку (а.с.8-9).

У зв`язку з отриманою виробничою травмою позивач зазнає моральних страждань.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави (ст. 3 Конституції України).

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди позивачу мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду вимоги ст.5 ЦК України, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Стаття 441 ЦК УРСР передбачала, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових)

обов`язків.

Статтею 450 ЦК УРСР передбачалось, що організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові (ч.ч. 2, 3 статті 153 КЗпП України).

Враховуючи зазначені положення законів відповідач мав створити позивачу та іншим працівникам підприємства належні безпечні умови праці, за яких факт настання нещасного випадку був би неможливим.

Таким чином, відповідач як промислове підприємство, діяльність якого пов`язана з підвищеною небезпекою, зобов`язаний відповідати за завдану шкоду, а також за шкоду, завдану з вини працівника під час виконання ним трудових обов`язків.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди через відсутність вини підприємства в отриманні позивачем моральної шкоди, оскільки, актом про нещасний випадок від 14 листопада 1995 року встановлена вина працівника відповідача ОСОБА_2 в порушенні вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів, що призвело до травми позивача. Викладені в письмових поясненнях машиніста інструктора ОСОБА_3 висновки про те, що в настанні нещасного випадку наявна вина ОСОБА_1 в порушенні техніки безпеки при укладанні башмаку (а.с.47), жодним іншим документом не підтверджується та в Акті про нещасний випадок не відображено. Окрім того, відповідачем 29 лютого 1996 року був виданий наказ про відшкодування шкоди у зв`язку з виробничою травмою, а саме виплату щомісячної допомоги за 40% втрати працездатності та виплату одноразової допомоги (а.с.46).

За моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах (п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року).

Суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок нещасного випадку на виробництві йому заподіяні фізичні і моральні страждання. Втрата пальців правої руки призвела до часткової втрати працездатності позивача, зміни його звичного способу життя. Останній позбавлений можливості в повній мірі реалізовувати свої звички та бажання, у нього виникають складнощі в побуті, що відображається на його фізичному та душевному станах та призводить до моральних страждань.

Сам факт втрати професійної працездатності, встановленої безстроково, зміни життєвого укладу, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Встановлено, що позивачу первинно висновком ЛТЕК з 12 лютого 1996 року встановлено стійку втрату професійної працездатності 40% безстроково, а також встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності позивача, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року (далі Правила, в редакції що діяла станом на 12 лютого 1996 року).

У відповідності до положень п.11 вказаних Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (далі Правила), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу, а тому суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж.

Станом на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати (ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року) та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 30000 грн, а максимальний 1 200 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При вирішенні питання про розмір відшкодування ОСОБА_1 спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним трудового каліцтва, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 40%, встановлення третьої групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд також враховує, що згідно з Актом про нещасний випадок №22 від 14 листопада 1995 року - причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів, особа яка допустила порушення: машиніст тепловоза ОСОБА_2 . Вина позивача встановлена не була. Однак з позовом про відшкодування завданої моральної шкоди ОСОБА_1 звернувся лише в квітні 2021 року, хоча відсоток втрати професійної працездатності було встановлено 12 лютого 1996 року.

Разом з тим, суд враховує, що встановлення ступеню втрати професійної працездатності це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, та жодним чином не означає втрату здатності вести звичний спосіб життя, інтелектуального та духовного розвитку, втрату можливості приділяти увагу близьким та рідним.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 120 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що зазнає позивач у зв`язку з отримання виробничої травми, ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності 3 групи. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди - позивачу необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв?язку з тим, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового зборуза подання даного позову, останній підлягає стягненню з відповідача в доход держави у розмірі 1200 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1168, 1172 ЦК України, ст.ст. 153, 173 КЗпП України ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 274, 277, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника 120000 (сто двадцять тисяч) грн 00 коп. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1200 (одна тисяча) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", , юридична адреса: м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50026.

Дата складення повного тексту судового рішення 20 травня 2021 року.

Суддя О.В. Алексєєв