Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області ГТУЮ у Вінницькій області, про визнання права власності в порядку спадкування, -

У С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) з позовом до Київської міської ради (надалі за текстом - відповідач), третя особа: приватний нотаріус Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області ГТУЮ у Вінницькій області, про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом є позивач та її малолітня донька ОСОБА_3 . Батьки її покійного чоловіка відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 . Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса від 02.07.2019 року відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.08.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву.

Відповідач подав відзив, у якому просив прийняти рішення по суті справі відповідно до чинного законодавства.

Приватний нотаріус Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області ГТУЮ у Вінницькій області подала заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.06.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Немирівського районного управління юстиції Вінницької області 21.06.2008 року (а.с.13).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Прогресівською сільською радою Козелецького району Чернігівської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , батьками якої вказано ОСОБА_2 та позивача (а.с.12).

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №23/6-235 від 24.11.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ДБК-Партнер», ОСОБА_2 придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.23-26).

На підставі акту прийому-передачі квартири покупцю від 02.04.2018 року зазначену вище квартиру передано ОСОБА_2 (а.с.19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Немирівської міської ради Немирівського району Вінницької області (а.с.14).

13.11.2018 року до приватного нотаріуса Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М. надійшла заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 від спадкоємця за законом дружини спадкодавця, ОСОБА_1 , на підставі якої нотаріусом було відкрито спадкову справу за №186/2018.

Також, 13.11.2018 року до приватного нотаріуса Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М. надійшла заява про відмову від спадщини від спадкоємців за законом батька та матері спадкодавця, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на користь доньки спадкодавця, ОСОБА_3 (а.с.15).

02.07.2019 року до приватного нотаріуса Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М., звернулась позивач із проханням видати на її ім`я та на ім`я малолітньої доньки спадкодавця ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Постановою приватного нотаріуса Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М. від 02.07.2019 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с.30).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто, перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши нерухоме майно - квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Позивачем надано докази того, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона придбана сторонами під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача та третьої особи з даного приводу суду не було заявлено. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна - квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованим та такими, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо нерухомого майна (квартири) АДРЕСА_1 , що належала на праві власності її померлому чоловіку ОСОБА_2 .

Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, роз`яснення Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 та листа ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Відтак, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вважає відсутніми правові підстави для покладення на відповідача витрат зі сплати судового збору, що здійснені позивачем, оскільки при вирішенні в судовому порядку питання права власності на спадкове майно за позивачем, відповідачем виступає Київська міська рада не тому, що такою порушуються права позивача, а тому, що такий державний орган виступає від імені держави і у разі відсутності спадкоємців або не прийняття спадщини вказаний державний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави, яка, в свою чергу, дає можливість до захисту приватного права без явного порушення такого кимось. Суд зважає на те, що Київську міську раду не можна вважати відповідальною за те, що у позивача відсутні належно оформленні правовстановлюючі документи на майно, яке підлягає ним до спадкування та за життя спадкодавця не було визначено його частки у спільному сумісному майні, що по суті і породжує даний спір. Отже, суд не вбачає правових підстав для стягнення будь-яких судових витрат з Київської міської ради, яка є державним органом та виступає від імені держави в спірних правовідносинах для можливості особи захистити свої майнові права. Київська міська рада, як відповідач у справі, не є винною у неможливості позивачем оформити свої права на спадкове майно в позасудовому порядку та будь-яких прав позивача не порушувала, а залучена до участі у справі, як державний орган, який в силу закону, виступає в даному випадку від імені держави, щоб лише надати можливість позивачу захистити її приватне право.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 77, 81-82, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області ГТУЮ у Вінницькій області, про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна - квартири АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 ;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 );

відповідач - Київська міська рада (адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36);

третя особа - приватний нотаріус Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області ГТУЮ у Вінницькій області (адреса: 22800, Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 92);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В. В. Гребенюк