Провадження 22-ц/812/1757/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі представників сторін: Грози І.В., Ісмаілової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

№ 758/8022/14-ц за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег»

на заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» про стягнення 1171846,32 грн. боргу за договором позики.

Позивачка зазначала, що 31 травня 2011 року надала відповідачу позику в розмірі 1065580,24 грн. до 31 грудня 2011 року, що підтверджується договором та приходним касовим ордером.

Оскільки відповідач ухиляється від виконання зобов`язань по поверненню позики, позивачка просила стягнути 1171846,32 грн., а саме 1065580,24 грн. основний борг, 72167,52 грн. три проценти річних за період з 01 січня 2012 року по 03 квітня 2014р., 34098,56 грн. втрати від інфляції з 01 січня 2012 року по 28 лютого 2014 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ТОВ «Південний берег» на користь ОСОБА_1 1171846,32 грн. заборгованості за договором позики (1065580,24 грн. основний борг, 72167,52 грн. три проценти річних, 34098,56 грн. втрати від інфляції).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квитанція до прибуткового касового ордеру, на яку посилається позивач, як на підтвердження передачі грошей до каси підприємства, не свідчить про отримання готівки, оскільки не відповідає нормативним вимогам, а саме складена російською, а не державною мовою; не містить дати складання квитанції, не містить повного відтиску печатки підприємства, а також квитанція підписана не уповноваженою особою ОСОБА_2 , з яким були відсутні трудові відносини.

Також апелянт вказує на те, що місцем реєстрації юридичної особи є с. Мішково-Погорілове, проте договір сторони уклали в м. Ялті, а передача грошей відбулася в той же день в касу підприємства, що знаходиться на значній відстані від укладання договору.

Крім цього в апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності представника відповідача та без його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що призвело до порушення принципу змагальності сторін.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, через те, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачем судової повістки про виклик в судове засідання на вказану дату у порядку, передбаченому главою 7 ЦПК України, так як конверт із судовою повісткою повернувся до суду з відміткою про неправильне зазначення адреси. Судом апеляційної інстанції ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного суду від 26 травня 2021 року вказану постанову Миколаївського апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи по суті відбувся 14 травня 2019 року.

Проте в матеріалах справи відсутні дані про отримання відповідачем судової повістки про виклик на вказану дату у порядку, передбаченому главою 7 ЦПК, так як конверт із судовою повісткою повернувся до суду із відміткою про неправильне зазначення адреси (т.1 а.с.137).

З огляду на вищенаведене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Районний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову посилався на доведеність факту передачі відповідачу грошової суми в розмірі 1 065 580,24 грн. відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру б/д №18 на виконання умов договору займу, а за відсутності даних про їх повернення, вважав позовні вимоги доведеними.

В той же час не можна погодитись з таким висновком суду, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 31 травня 2011 року ОСОБА_1 і ТОВ «Південний берег» в особі генерального директора Гулімова П. А. укладено договір про інвестування в будівництво об`єкта нерухомості. За змістом цього договору об`єктом нерухомості є комплекс споруд пансіонат сімейного типу «Нікітський Палац» на АДРЕСА_1 (кадастровий номер ділянки: :02:001:0285). Відповідно до пункту 2.2 договору після здачі вказаного у підпункті 1.1.1 цього договору об`єкта в експлуатацію та підписання акта приймання-передачі апартаментів в натурі інвестор-учасник приймає у власність апартаменти № 27 (додаток № 1 до цього договору) відповідно до проектної документації на сьомому поверсі загальною площею, визначеною за внутрішнім розміром 59,70 кв.м, з лоджією, яка примикає (з південної сторони), площею 10,60 кв.м у корпусі № 2 з розрахунком внутрішніх перегородок. Також умовами цього договору обумовлений перехід права власності на паркувальне місце для розміщення транспортного засобу № 46 розміром 2,5х5 м. Строк закінчення будівництва комплексу третій квартал 2011 року, а позивач сплачує до 10 червня 2011 року відповідно 1 261 587,98 грн., що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі НБУ) 158 175 доларів США та 159 518 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США.

Двома платіжними дорученнями від 3 червня 2011 року №№ 1, 2

ОСОБА_1 на виконання вказаного договору перерахувала на рахунок ТОВ «Південний берег» 159 470 грн. та 1 261 208,36 грн. відповідно.

31 травня 2011 року ОСОБА_1 та ТОВ «Південний берег» в особі генерального директора Гулімова П.А. укладено договір позики

№ 02/07-11-02, за умовами якого позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов`язується повернути позику у строк, визначений цим договором. Відповідно до пункту 2.1 договору розмір позики складає 1 065 580,24 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 133 600 доларів США. За закінченням строку, визначеного у пункті 4.1 договору (до 31 грудня 2011 року), позичальник зобов`язується протягом тридцяти календарних днів повернути позикодавцю суму позики. Сума позики того ж дня внесена до каси товариства за прибутковим касовим ордером № 18.

Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, суму боргу в обумовлений договором строк до 30 січня 2012 року не повернув.

На підтвердження виконання зобов`язань за договором позики та передачі грошей, позивачка надала прибутковий касовий ордер за № 18 на суму1 065 580,24 грн., яка була прийнята ТОВ «Південний берег», про що свідчить печатка підприємства та підпис відповідальної особи.

Як зазначала позивачка ТОВ «Південний берег» зобов`язання за договором позики не виконав, суму боргу в обумовлений договором строк - до 30 січня 2012 року - не повернув.

Із змісту пункту 3.1 договору позики № 02/07-11-02 слідує, що грошові кошти передаються під час підписання цього договору (т.3 а.с.47)

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) викладено висновок про те, що, укладаючи угоду з юридичною особою, позивач мала передбачати, що стосовно юридичних осіб діють спеціальні правила обліку та прийняття грошових коштів від інших осіб, зокрема й фізичних.

Порядок готівкових розрахунків та ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами встановлений Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженому постановою правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637 зі змінами та доповненнями, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (далі - Постанови № 637), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час передачі грошей.

Відповідно до п. 2.6 Постанови № 637 вся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (удень одержання готівкових коштів)та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) в межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов`язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки.

Відповідно до п. 3.3. Постанови № 637 приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства Про приймання підприємством готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордеру) за підписом головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Додатком 2 до Постанови № 637 затверджена типова форма № КО-1 прибуткового касового ордеру .

Відповідно до пункту 4.1 наведеного Положення з метою забезпечення здійснення розрахунків готівкою підприємства повинні мати касу, а їх керівники мають забезпечити належне облаштування цієї каси та надійне зберігання готівкових коштів у ній.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів (стаття 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

В той же час, наданий позивачкою оригінал квитанції до прибуткового касового, ордер за № 18 не містить дати передачі коштів (т. 3 а.с. 46).

Так, зазначення дати видачі прибуткового фінансового документу та наявність повного відбитку печатки підприємства, є обов`язковими реквізитами. В той же час відсутність дати на квитанції, наданої позивачкою, унеможливлює визначення дати оприбуткування готівки касою товариства, та відсутність повного відбитку печатки на вказаному фіскальному документі, свідчить про невідповідність вказаної квитанції наведеним вимогам нормативного акту.

В матеріалах справи також містяться копії квитанції до прибуткового касового ордеру на яких в нижній частині квитанції на чистому полі рукописним текстом проставлено дату, яка співпадає з датою укладання договору, а саме 31 травня 2011 року. Однак причину вказаної розбіжності щодо наявності проставленої дати у такий спосіб на копії квитанції та її відсутність на оригіналі квитанції, представник позивачки не могла надати пояснення.

Із наданого до суду апеляційної інстанції касового звіту за 2011 рік, вказана сума грошей протягом цього року не надходила до каси підприємства і не була оприбуткована (т.4 а.с.2-115).

Відповідно до наданих відповідачем наказів, а саме № 2-К від 01 листопада 2007 року було призначено на посаду фінансового аналітика ОСОБА_2 . За наказом № 9-к від 25 січня 2011 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням(т.2 а.с. 14, 18).

З розрахунково-платіжної відомості за № НЗП-000005 за травень 2011 року вбачається, що серед працівників, які отримували заробітну плату за травень 2011 року, особи з прізвищем ОСОБА_2 не значиться (т.2 а.с.109).

Відповідно до прибуткових касових ордерів, які складалися на підприємстві у 2011 році підписувалися бухгалтером ОСОБА_3 та відповідають типовій формі № КО-1 відповідно до Постанови № 637 (т. 2 а.с. 15, 16, 19-130).

Таким чином ОСОБА_2 , який підписав квитанцію № 18 від імені бухгалтера, таку посаду та будь-яку іншу в підприємстві не обіймав та на день укладання договору позики в підприємстві не працював, а тому не мав повноважень отримувати грошові кошти від фізичних осіб та підписувати прибуткові касові ордери, квитанції тощо.

На спростування вказаних обставин позивачкою будь яких доказів не надано.

За вказаних обставин, відсутні підстави вважати, що грошові кошти відповідно до договору займу від 30 травня 2011 року були внесені до каси підприємства, а також що їх було зараховано на рахунок юридичної особи, адже за договором позика отримана ТОВ «Південний берег», як юридичною особою.

Враховуючи наведене, районний суд дійшов безпідставного висновку щодо належного виконання зобов`язань за договором позики з боку позивачки в частині передачі коштів підприємству та неналежного виконання обов`язків щодо їх повернення підприємством.

Такий висновок суду першої інстанції, не відповідає висновкам про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18 (провадження № 61-11719св19).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, а також, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Південний берег» про стягнення боргу за договором позики.

Керуючись ст.ст.367, 374,376,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» 12789 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 22 листопада 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова