ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року

м. Харків

Справа № 635/2836/18

Провадження № 22-ц/818/2490/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2020 року, ухвалене суддею Назаренком О.В.,

в с т а н о в и в :

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , який 30.10.2017 року зареєстрований приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Костіною І.Г. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_3 в розмірі 1/1 частини;

визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.10 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в АДРЕСА_1 , яка передана у приватну власність в цілому ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР 25-19-18001, виданого 30 січня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 340.

Позов мотивований тим, що з 14.06.1986 по 30.10.2003 позивач знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . 12.08.1989 року їх родині на ім`я дружини ОСОБА_5 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності в АДРЕСА_1 була виділена земельна ділянка площею 600 кв.м. На підставі дозволу на виконання будівельних робіт, виданого архітектором Харківського р-ну Харківської області 21.07.1989, подружжя приступило до будівництва житлового будинку та завершили його навесні 2003 року. Перший пуск на газовий котел та пломбування побутового газового лічильника відбулось 15.01.1996 на підставі проекту на газифікацію житлового будинку, який складений та погоджений на ім`я ОСОБА_1 в Мереф`янському районному відділі газопостачання. При розірванні шлюбу розподіл майна подружжя не відбувався, за усною домовленістю з колишньою дружиною було вирішено залишити збудований будинок двом дітям, по Ѕ частині кожному. Частина будинку позивача залишається на користь сина ОСОБА_6 , а частина будинку відповідача відійшла би доньці ОСОБА_7 . Ще до розірвання шлюбу з позивачем, влітку 2003 року ОСОБА_8 виїхала зі спірного будинку до місця мешкання ОСОБА_9 , з яким 20.11.2004 року вступила у зареєстрований шлюб, після чого змінила прізвище на ОСОБА_10 та мешкає за його адресою: АДРЕСА_2 , де і зареєстрована. До весни 2017 року між позивачем та відповідачем зберігались умови досягнутої раніше домовленості щодо залишення спірного будинку дітям, але 27.05.2017 відповідач порушила умови усної домовленості та отримала тільки на своє ім`я технічний паспорт на будинок вцілому, після чого, скориставшись спрощеною процедурою державної реєстрації прав на об`єкти, які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, звернулась до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Костіної І.Г. і 30.10.2017 року весь житловий будинок був зареєстрований на ім`я відповідача. Приватний нотаріус Костіна І.Г. внесла запис про реєстрацію спірного житлового будинку на імя ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, 30 січня 1995 року ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 на підставі рішення виконкому Мереф`янської міськради № 1 від 17.01.1995 р. отримала Державний акт на право приватної власності на землю розміром 0,10 га, яка прилягає до спірного домоволодіння. Земля передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, який знаходиться у спільній власності. Про ці обставини позивач дізнався випадково, від сина в лютому 2018 року, зазначає, що всі попередні дії відповідач вчиняла таємно від нього, до приватного нотаріуса він не викликався, письмової заяви-згоди або договору співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна не укладав, в оформленні та отриманні Державного акту на право приватної власності на землю участі не приймав, тому, дізнавшись про порушення своїх прав, звернувся з позовом до суду.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку «А-1» площею 74,9 кв.м., мансарди житлової «мс» площею 68,6 кв.м., прибудови «А1-1» площею 19,45 кв.м., сарай «Б» площею 15 кв.м., навіс «Н» площею 27 кв.м., убиральня «У» площею 1,8 кв.м., ганок «А» площею 6,6 кв.м., колонку питну «К» 12м/л, яму вигрібну «С» 1 шт., ворота №1 площею 5,4 кв.м., огорожу «№2» площею 29,7 кв.м. (шифер в бет), хвіртку «№3». Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 3 281,28 грн, а також оплату за отримання Звіту про експертну грошову оцінку землі в сумі 300 грн.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 січня 2021 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2020 року залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач був усунений від участі в реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 . Право власності на спірний будинок ОСОБА_13 оформлювала в період з 27 березня 2017 по 30 жовтня 2017 року одноособово, без повідомлення про свої дії колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який також має право власності на частку у спільній власності подружжя, тобто розпорядилась спільним майном подружжя без згоди чоловіка. Оскільки право власності на нерухоме майно набувається з моменту його державної реєстрації і саме з моменту державної реєстрації може бути порушено, суд дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1 порушено з 30.10.2017, отже звернення позивача до суду відбулось в межах строків, передбачених ст. 257 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що спірний будинок як об`єкт права власності почав існувати лише після державної реєстрації ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно 26.10.2017.Земельна ділянка була приватизована ОСОБА_3 17.01.1995 і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і належить одноособово ОСОБА_9 на праві приватної власності.Ремонтні роботи проводились за весь період після розірвання шлюбу, що підтверджується копіями чеків, квитанцій та договорів на виконання ремонтних робіт, участі у яких позивач не приймав. Про порушення своїх прав позивачу було відомо ще у 2003 році, тому строк позовної давності сплинув ще у 2006 році. Жодних документів, які б підтверджували права позивача на земельну ділянку не надано. Суд першої інстанції ухвалив заочне рішення всупереч вимогам ст. 280 ЦПК України.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_14 перебували у шлюбі, який зареєстровано 14 червня 1986 року виконавчим комітетом Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області, що підтверджується копією актового запису про шлюб № 112 від 14.06.1986.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 серпня 2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, питання про поділ майна подружжя при розгляді цієї справи не вирішувалось, рішення суду набуло законної чинності, на підставі якого 14 серпня 2009 року.

На підставі рішення виконкому Мерефянської міської ради від 11.07.1989 (протокол № 7) ОСОБА_5 виділено у безстрокове користування з фонду земель міськради земельну ділянку площею 600 кв.м по АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку на 5 жилих кімнат, господарських будівель: гаражу, сараю, льоха, літнього душу, вбиральні. Зобов`язано оформити технічну документацію протягом місяця, нотаріально посвідчити договір на право будівництва та закінчити будівництво за три роки (том 1 а.с. 21,128,133).

21 липня 1989 року архітектором Харківського району Харківської області ОСОБА_15 був виданий дозвіл на виконання робіт по індивідуальному жилбудівництву на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та розроблений проект (форма № 2) забудови земельної ділянки. Строк закінчення робіт зазначено липень 1992 рік (том 1 , а.с. 20,131).

12 серпня 1989 року між ОСОБА_5 та виконкомом Мерефянської міськради було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності в АДРЕСА_1 , який посвідчений 29 серпня 1989 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3-2713 (том 1 а.с.13-14).

На підставі проекту на газифікацію житлового будинку, який складений та погоджений Мереф`янським районни відділом газопостачання на ім`я позивача ОСОБА_1 , перший пуск на газовий котел та пломбування побутового газового лічильника відбулось 15.01.1996 (том 1 а.с.19).

Рішенням виконкому Мерефянської міськради від 17 січня 1995 року (протокол № 1) попереднє рішення Мерефянської міськради від 11.07.1989 про надання в безстрокове користування ОСОБА_5 земельної ділянки площею 600 кв.м скасовано, з передачею безкоштовно в приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м та в користування город строком на 10 років 100 кв.м з видачею державного акту на право приватної власності на землю і зобов`язанням оформити технічну документацію.

30 січня 1995 року ОСОБА_5 (Цивковська), на підставі вищезазначеного рішення виконкому Мереф`янської міськради № 1 від 17.01.1995 р. отримала Державний акт на право приватної власності на землю розміром 0,10 га, яка прилягає до спірного домоволодіння. Земля передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, який знаходиться у спільній власності.

27 березня 2017 року ОСОБА_3 оформила в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» замовлення № 138 на проведення інвентаризації житлового будинку у зв`язку із завершенням його будівництва.

27 травня 2017 року уклала з КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» договір на виконання робіт з поточної інвентаризації нерухомого майна, що розташовано в АДРЕСА_3 .

27 травня 2017 року на ім`я ОСОБА_3 був виданий технічний паспорт на будинок АДРЕСА_3 , з якого вбачається, що він складається з житлового будинку «А-1» рік побудови 1990, площею 74,9 кв.м; мансарди житлової «мс», площею 68,6 кв.м; прибудови «А1-1», площею 19,45 кв.м; сараю «Б» площею 15 кв.м; навісу «Н» площею 27 кв.м; убиральні «У» площею 1,8 кв.м; ганок «а» площею 6,6 кв.м; колонки питної «К» 12 м/л; ями вигрібної «С» 1 шт; ворота «№1» площею 5,4 кв.м; шиферної огорожі «№ 2» площею 29,7 кв.м; хвіртки «№ 3» 1 шт.; металевої огорожі «№ 4» площею 146,2 кв.м (том 1 а.с.18).

5 вересня 2017 року директор КП «ХРБТІ» Бондаренко Г.І. на запит приватного нотаріуса Костіної І.Г. від 05.09.2017 (вих. № 245/01-16) повідомив останню про те, що за архівними матеріалами бюро станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в БТІ не оформлено та не зареєстровано.

5 вересня 2017 року ОСОБА_3 уклала з КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» договір № 467 на виконання робіт щодо видачі довідки-характеристики про відсутність реєстрації для оформлення права власності на нерухоме майно, що розташовано в АДРЕСА_3 .

Отримані документи, зокрема технічний паспорт та лист директора КП «ХРБТІ» Бондаренко Г.І. від 5 вересня 2017 року були надані приватному нотаріусу Харківського районного нотаріального округу Харківської області Костіній І.Г., яка 30.10.2017 внесла запис про реєстрацію спірного житлового будинку на ім`я ОСОБА_3 , що вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підставою для виникнення права власності зазначений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 29.08.1989.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , проте оскільки сторони перебували у шлюбі з 14.06.1989 року по 30.10.2003 року і у цей же період будували спірний житловий будинок, то спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, а не Сімейним Кодексом України, як зазначив суд першої інстанції, який набрав чиності з 1 січня 2004 року та Земельним Кодексом 1990-1992 років, а не Земельним Кодексом 2002 року.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, постановив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності, але зазначені вище порушення не призвели до неправильного вирішення спору по суті, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення і викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови із застосуванням норм матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, судова колегія зазначає про таке.

Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок було побудовано за особисті кошти відповідача є необґрунтованими, оскільки ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи відповідача, що будівництво спірного будинку здійснювалося без участі позивача, вже після розлучення і його слід вважати об`єктом незавершеного будівництва є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, в тому числі даними технічного паспорту, у якому міститься характеристика будинку із зазначенням року його побудови 1990 рік.

Згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності в АДРЕСА_1 , який посвідчений 29 серпня 1989 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3-2713 строк побудови будинку до липня 1992 року і як свідчить характеристика будинку, господарських будівель та споруд рік побудови будинку зазначено 1990 рік.

Крім цього, відповідач, оформлюючи право власності у 2017 році не заперечувала, що будинок було побудовано до 1992 року і скористалася правом набуття права власності за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127).

В апеляційній скарзі і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторона відповідача підтвердила, що реєстрація права власності відбувалась відповідно до спрощеної процедури держреєстрації прав на об"єкти, які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

На підставі досліджених доказів із наданням їм відповідної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про належність спірного домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя, виходячи з тієї обставини, що воно було ними збудовано під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, була приватизована ОСОБА_3 17.01.1995 і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і належить одноособово ОСОБА_9 на праві приватної власності, спростовуються наступним.

Відповідно до ст.28 ЗК 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право володіння або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. В разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок та господарські будівлі і споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку, в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне володіння або користування власників будинку і споруд.

Відповідно до ст.30 ЗК України 1992 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

У постанові Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 зроблено висновок, що «відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться».

Отже, судова колегія вважає, що оскільки за позивачем в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя на будинок, визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, то на підставі діючого на той час земельного законодавства у зв"язку з набуттям права власності на будинок до нього переходить право власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин підлягає застосованню наслідки спливу позовної давності є необґрунтованими виходячи з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Оскільки відповідач зареєструвала за собою право власності на спірне майно 3 серпня 2017 року, позивач звернувся з позовом у квітні 2018 року, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2020 року змінити. Мотивувальну частину рішення викласти в редакції цієї постанови

.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови

складено 20 травня 2021 року