Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 759/2899/19

провадження № 61-21766св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 12 жовтня 2016 року між сторонами у справі було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким він надав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 180 000 доларів США строком до 01 січня 2018 року, однак відповідачі не повернули кошти. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12 жовтня 2016 року в розмірі 180 000 доларів США.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року у складі судді Сенька М. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 90 000 доларів США на погашення заборгованості за договором позики від 12 жовтня 2016 року та 4 831,32 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 90 000 доларів США на погашення заборгованості за договором позики від 12 жовтня 2016 року та 4 831,32 грн судового збору. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявність у позивача розписки вказує на те, що борг відповідачами не погашено, а відтак права позивача порушені і підлягають захисту. При цьому розписка не містить солідарного обов`язку позичальників щодо повернення позики, не встановлено такого обов`язку і законодавством, яке врегульовує спірні правовідносини. Тому відповідачі мають повернути позику в рівних частках.

У серпні 2019 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_4 . Посилання заявника на те, що вказаним рішенням порушуються його права як стягувача у виконавчому провадженні, в якому боржниками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , апеляційний суд не взяв до уваги з огляду на те, що на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17, яким задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 60 000 доларів США, були проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 . Також заявник не надав доказів, які б свідчили про неможливість подальшого виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17 у зв`язку з наявністю заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року. При цьому представник ОСОБА_1 надав докази відсутності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед позивачем.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

03 грудня 2019 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи і не звернув уваги на те, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року погіршується майнове становище ОСОБА_3 , внаслідок чого порушуються його інтереси, які пов`язані з можливістю примусового виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17, яким стягнуто з ОСОБА_3 на його користь кошти в розмірі 60 000 доларів США. Посилаючись на частину першу статті 352 ЦПК України, апеляційний суд виходив з того, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку судові рішення, якими вирішено питання про права та обов`язки цих осіб, однак не врахував, що вказана норма надає право особам, які не брали участі у справі, оскаржувати рішення суду першої інстанції також у разі вирішення питання про їхні інтереси. Крім того, апеляційний суд порушив статті 255, 377 ЦПК України, так як за наявності в матеріалах справи доказів відсутності предмета спору, а саме копії розписки про те, що борговий спір вирішено, не скасував заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року із закриттям провадження у справі, а залишив чинним зобов`язання щодо стягнення з ОСОБА_3 90 000 доларів США та з ОСОБА_2 - 90 000 доларів США на користь ОСОБА_1 . Укладаючи фіктивні правочини та подаючи фіктивні позови, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 діяли недобросовісно і перешкоджали виконанню рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17. Тому апеляційний суд мав застосувати до спірних правовідносин статтю 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та розглянути справу по суті, а не закривати апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

27 квітня 2020 року справа № 759/2899/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої, частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали. Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що в цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 12 жовтня 2016 року між сторонами у справі було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким він надав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 180 000 доларів США строком до 01 січня 2018 року, однак відповідачі не повернули кошти. Тому ОСОБА_1 просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12 жовтня 2016 року в розмірі 180 000 доларів США.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 90 000 доларів США на погашення заборгованості за договором позики від 12 жовтня 2016 року та 4 831,32 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 90 000 доларів США на погашення заборгованості за договором позики від 12 жовтня 2016 року та 4 831,32 грн судового збору. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року, ОСОБА_4 посилався на те, що він не брав участі у справі, однак ухвалене судове рішення стосується його прав та інтересів, які пов`язані з можливістю примусового виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17, яким задоволено його позов до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь кошти в розмірі 60 000 доларів США.

Апеляційним судом також встановлено, що на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17 були проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 не надав доказів, які б свідчили про неможливість подальшого виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17 у зв`язку з наявністю заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року в цій справі.

При цьому за наданою в суді апеляційної інстанції розпискою від 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підтвердив, що не має жодних матеріальних претензій до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , так як спір за розпискою від 12 жовтня 2016 року вирішено.

Статтею 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Закриваючи апеляційне провадження в цій справі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , тому в нього відсутні підстави для оскарження цього рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд порушив статті 255, 377 ЦПК України, так як за наявності в матеріалах справи доказів відсутності предмета спору, а саме - копії розписки про те, що борговий спір вирішено, не скасував заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року із закриттям провадження у справі, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 200/21797/14-ц (провадження № 61-8175св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц (провадження № 61-21649св19), від 01 березня 2021 року у справі № 372/977/19 (провадження № 61-22969св19), від 09 березня 2021 року у справі № 523/8402/17 (провадження № 61-8718св20), від 11 березня 2021 року у справі № 710/1598/19 (провадження № 61-17230св20), від 24 березня 2021 року у справі № 201/12487/16-ц (провадження № 61-6798св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 2-364/12 (провадження № 61-17763св19).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) зазначено, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

У справі, що переглядається, розписка від 22 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_1 підтвердив, що не має жодних матеріальних претензій до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , так як спір за розпискою від 12 жовтня 2016 року вирішено, не існувала на час пред`явлення позову та ухвалення рішення судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд не мав підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255, частиною першою статті 377 ЦПК України, для закриття провадження в цій справі.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не врахував, що частина перша статті 352 ЦПК України надає право особам, які не брали участі у справі, оскаржувати рішення суду першої інстанції також у разі вирішення питання про їхні інтереси, є неспроможними, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд чітко виклав свій висновок про закриття апеляційного провадження з огляду на те, що апеляційна скарга подана ОСОБА_4 , який не є учасником цієї справи, і суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 діють недобросовісно і перешкоджають виконанню рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 759/1206/17, тому апеляційний суд мав розглянути справу по суті, а не закривати апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з огляду на таке.

В цій справі ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги тим, що відповідачі не повернули йому кошти, отримані за договором позики від 12 жовтня 2016 року, оформленим розпискою.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В цій справі судами не встановлено, що укладений між сторонами договір позики від 12 жовтня 2016 року, оформлений розпискою, оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним. Учасники справи та ОСОБА_4 не посилалися на вказані обставини.

Отже, з огляду на презумпцію правомірності правочину питання щодо порушення прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_4 внаслідок укладення 12 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики, може бути предметом розгляду справи щодо дійсності/недійсності вказаного договору в іншому (судовому) провадженні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено понятті «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Виходячи з наведеного, ефективним способом захисту прав ОСОБА_4 , за встановлених в цій справі обставин, є звернення до суду з відповідним позовом щодо оспорювання договору позики від 12 жовтня 2016 року.

Враховуючи викладене, висновок апеляційного суду про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України є правильним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального. Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук