Провадження № 22-ц/4808/689/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Горейко М.Д., Томин О.О.

секретаря Элісевич О.М.

за участю представника апелянта Рокетської С.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 14.07.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 6 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Договір укладено в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань, у зв`язку з чим, станом на 03.11.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 12 223,75 грн, з яких: 11 624,13 грн заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 11 624,13 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 599,62 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн нарахована пеня; 0 грн нарахована комісія.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» на рішення суду подало апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що сума заборгованості не доведена, оскільки сторонами не було узгоджено процентну ставку, суд першої інстанції не врахував надану позивачем на підтвердження позовних вимог копію анкети-заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчила, що вона згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та що вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. При цьому, судом не взято до уваги висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 08.07.2019 року у справі №923/760/18, про те, що такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає. Крім того, відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою передбачено базову відсоткову ставку за користування кредитом 2,5% на місяць (30% річних), розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії за кредитне обслуговування, умови щодо сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості. Тобто відповідач при укладенні договору була належним чином повідомлена про умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків, пені та штрафів. Факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами відповідачем не спростований.

Апелянт зауважує, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Відповідно, сума заборгованості за тілом кредиту змінюється в залежності від суми коштів, що використовуються, а також вносяться на погашення заборгованості. Оскільки умови кредитування щодо сплати процентів та неустойки були належним чином доведені до відома відповідача при укладенні кредитного договору, то банк правомірно зараховував кошти, що вносилися на погашення заборгованості, з урахуванням черговості, встановленої договором та ст. 534 ЦК України.

Таким чином, на думку апелянта, суд дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні позову, звільнивши боржника від відповідальності з одних лише формальних міркувань.

З наведених підставапелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволити в повному обсязі.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалася.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Відповідач доводи апеляційної скарги заперечила, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника від 14.07.2010 року процентна ставка не зазначена, а тому позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 599,62 грн є необґрунтованим.

Щодо заборгованості за простроченим тілом кредиту, то позивач здійснював операції по списанню відсотків за користування кредитними коштами шляхом збільшення розміру тіла кредиту на суму нарахованих відсотків. Всього за період з 18.07.2010 року по 11.09.2020 року відповідачу зараховано в тіло кредиту 21 578,48 грн відсотків за користування кредитним лімітом. Враховуючи, що розмір зарахованих у тіло кредиту відсотків перевищує нарахований у даному позові розмір основного боргу та те, що процентна ставка у анкеті-заяві сторонами кредитного договору не погоджена, позивачем не доведено наявність у ОСОБА_1 боргу за тілом кредиту в розмірі 11 624,13 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 14.07.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

В заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та що вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 12).

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 13) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с. 14-38).

Згіднонаданого позивачем розрахунку у відповідача наявна заборгованість перед позивачем, яка станом на 03.11.2020 року становить 12 223,75 грн, з яких: 11 624,13 грн заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 11 624,13 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 599,62 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн нарахована пеня; 0 грн нарахована комісія (а.с. 3-9).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, при укладенні кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 14.07.2010 року процентна ставка не зазначена.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив, окрім заборгованості по тілу кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими процентами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався також на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.07.2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Суд першої інстанції правильно врахував зазначену позицію Великої Палати Верховного Суду та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 599,62 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. простроченим тілом кредиту в розмірі 11 624,13 грн.

З наданої позивачем виписки по картковому рахунку вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» в період користування відповідачем платіжною карткою щомісячно в односторонньому порядку здійснювало операції по списанню відсотків за користування кредитом, шляхом збільшення розміру тіла кредиту на суму нарахованих відсотків. Всього за період з 18.07.2010 року по 11.09.2020 року відповідачу зараховано в тіло кредиту 21 578,48 грн відсотків за користування кредитним лімітом (а.с. 47-55).

З урахуванням того, що в анкеті-заяві від 14.07.2010 року процентна ставка сторонами кредитного договору не обумовлена, позивачем зараховано у тіло кредиту відсотки, розмір яких перевищує нарахований у даному позові розмір основного боргу, висновок суду першої інстанції про недоведеність наявності у ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. простроченим тілом кредиту є обґрунтованим.

Доводи апелянта про те, що разом із анкетою-заявою відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою передбачено базову відсоткову ставку за користування кредитом 2,5% на місяць (30% річних), розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії за кредитне обслуговування, умови щодо сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості, та яку апелянт просив врахувати під час апеляційного розгляду справи, не приймаються до уваги з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не була подана позивачем до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, виписки з рахунку позичальника, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки про видані кредитні картки, копії анкети-заяви від 14.07.2010 року, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог до суду першої інстанції не надало.

При цьому, разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 56). Подаючи зазначене клопотання, позивач повинен був розуміти, що розгляд справи в такому порядку здійснюється за наявними у справі матеріалами, та надати всі наявні у нього докази на підтвердження позовних вимог.

Отже, банк скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд та не надав місцевому суду належних доказів на підтвердження узгодження сторонами сплати процентів за користування кредитними коштами.

Долучаючи до апеляційної скарги копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як доказ в обґрунтування позовних вимог, апелянт згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.

Відповідно колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме копію вказаної довідки, оскільки такі докази позивачем в ході розгляду справи по суті у встановленому законом порядку суду не подавалися та не були предметом дослідження. Такі додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Томин О.О.