Справа № 202/4972/20
Провадження № 2/0203/157/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сядро Г.Г.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача-1 ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Савка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

25.09.2020 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2020 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи № 202/4972/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (далі відповідач-1), ОСОБА_5 (далі відповідач-2), в якому позивач, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 09.04.2021 року, просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, укладений між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 );

- визнати автомобіль INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, вартістю 1070772, 70 грн (один мільйон сімдесят тисяч сімсот сімдесят дві гривні 70 копійок), спільним майном подружжя і частка кожного з подружжя становить 1/2 (одну другу);

- стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 1/2 (одну другу) частку вартості автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, в розмірі 535386,35 грн (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста вісімдесят шість гривень 35 копійок).

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 09.04.2021 року, позивач зазначив, що 22.05.2015 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі спільно із ОСОБА_4 вони як подружжя придбали автомобіль INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, який був зареєстрований в цей же день за ОСОБА_4 . Грошові кошти за автомобіль позивач передав особисто. Восени 2017 року стосунки між ним та дружиною погіршились та вони припинили спільне проживання, а рішенням суду від 03.10.2018 року шлюб між сторонами був розірваний. Як зазначив позивач, після фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, усвідомлюючи, що придбаний ними автомобіль є їх спільною власністю, ОСОБА_4 , не повідомила позивача про наміри продати автомобіль, не отримала його згоду на вчинення правочину та уклала із своєї матір`ю оскаржуваний договір купівлі-продажу транспортного засобу. При цьому позивач та відповідач-2 не передавали позивачу грошей після вчинення спірного правочину.

Так, позивач, вказуючи, що відповідно до висновку № 03/04/2021 експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу, яке проводилось судовим експертом, ринкова вартість спірного автомобіля станом на момент продажу 28.08.2017 року становила 1070772,00 грн, то його частка у спільному майні становить 535386,35 грн, що дорівнює 1/2 частці у спільному сумісному майні. При цьому позивач вважає укладений між відповідачами договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, оскільки під час його укладення не було дотримано вимог про форму правочину, не отримано згоду співвласника відчужуваного майна.

З огляду на викладене, позивач вважає, що під час укладення оспорюваного договору між відповідачами мала місце зловмисна домовленість, а правочин не мав на меті настання реальних наслідків за договором купівлі-продажу.

Відповідач-1, заперечуючи проти задоволення уточнених позовних вимог, подала до суду відзив на уточнену позовну заяву від 14.07.2021 року, та зазначила, що рішення про продаж спірного автомобіля було їх спільним та позивачу було достеменно відомо про продаж автомобіля, він давав згоду на укладення спірного договору, оскільки був присутнім під час перереєстрації автомобіля, а кошти, які були отримані від продажу автомобіля були використані ними спільно в інтересах сім`ї.

При цьому, на думку відповідача-1, доказом обізнаності позивача щодо укладення спірного договору та його згоди на укладення цього правочину, є факт перебування у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська цивільної справи № 200/14645/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на майно, витребування його з чужого незаконного володіння та відшкодування спричинених збитків та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності в цілому, визнання права особистої приватної власності на грошові кошти, яку було передано на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Таким чином, усі обставини, на які посилається позивач як на підставу свого звернення до суду з цим позовом, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а є лише його припущеннями та вигадками.

Тобто, на думку відповідача-1, спірний автомобіль було продано в період шлюбу і позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу спірного автомобіля були витрачені не в інтересах сім`ї. Також відповідач-1 вважає, що нормативними актами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів в РСЦ ТСЦ МВС в Дніпропетровській області, не передбачено отримання саме письмової згоди одного з подружжя.

З приводу позовних вимог про одночасне визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання автомобіля спільним майном подружжя, стягнення вартості частки автомобіля у розмірі 535386,35 грн, відповідач-1 зазначила, що позивач бажає не тільки визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, а ще й отримати грошову компенсацію, тобто подвійне стягнення. При цьому відповідач-1 посилається на те, що позивач не вказує, за якою підставою, визначеною ЦК України, він вважає укладений між відповідачами спірний договір недійсним. Оскільки під час його укладення сторонами були дотримані вимоги частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Тому відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідач-2 у встановлений судом строк не подала до суду відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог.

Третя особа подала до суду пояснення по суті спору від 11.05.2021 року та 28.10.2021 року.

Так, за поясненнями третьої особи, на його думку, позивачем обраний неналежний спосіб захисту, що може призвести до порушення прав третьої особи як власника спірного автомобіля. Оскільки вірним способом захисту буде саме стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості спірного автомобіля без визнання його спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору його купівлі-продажу.

Також третя особа повідомила суд про те, що 06.10.2017 року він зустрівся з ОСОБА_4 біля Сервісного центру МВС, де були присутні ще дві особи, яких ОСОБА_4 представила йому як своїх рідного брата ОСОБА_7 та мати ОСОБА_8 . Після проведення всіх реєстраційних дій, розрахунків, ОСОБА_6 та відповідачі роз`їхалися. При цьому, як пояснила третя особа, з приводу купівлі-продажу автомобіля він спілкувався виключно з ОСОБА_4 та гроші у розмірі 33500 доларів США він передав особисто ОСОБА_4 .

Тому третя особа просить суд частково відмовити у задоволенні позовної заяви, а саме: в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля та в частині визнання його спільною власністю сторін.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі, підстави звернення до суду з позовом пояснили таким чином, як про це зазначено вище.

При цьому позивач та його представник наголосили на тому, що ними не був пропущений строк позовної давності, як про це зазначає відповідач, оскільки до суду позивач звернувся з позовом у серпні 2020 року. Також позивач зазначив, що він не давав згоду на відчуження їх спільного транспортного засобу, немає доказів того, що він був обізнаний про продаж спірного автомобіля.

Представники відповідача-1 у судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні. Окрім того, що вказано у відзиві, представник відповідача-1 у судовому засіданні зазначила, що спірний автомобіль був проданий відповідачем-1 під час перебування сторін у шлюбі, а розлад у родині почався з вересня 2017 року. Тобто позивач знав про продаж спірного автомобіля, який вибув із спільної власності не поза волею подружжя.

Також представник відповідача-1 у судовому засіданні пояснила, що позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Оскільки автомобіль був відчужений 28.08.2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом 12.10.2020 року та був обізнаний про продаж автомобіля.

При цьому, як зазначила представник відповідача-1, спірний договір купівлі-продажу автомобіля не був нотаріально посвідченим, а тому відповідач-1 не брала нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на відчуження транспортного засобу. Позивач, своєю чергою, не вказав норми права, яка б вказувала на недійсність спірного правочину. Тому відсутні правові підстави для визнання недійсним спірного договору.

З-поміж іншого, представник відповідача-1 у судовому засіданні пояснила, що автомобіль був проданий в період перебування сторін у шлюбі та вартість автомобіля визначається за домовленістю сторін в договорі станом на момент продажу майна, тобто станом на 28.08.2017 року. Водночас у справі немає визначеної ринкової вартості майна станом на час розгляду справи та позивач не надав відповідних письмових доказів.

Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив позицію третьої особи по суті спору таким чином, як про це зазначено вище, та просив суд винести рішення відповідно до вимог закону.

Також представник третьої особи пояснив, що ОСОБА_6 купив у відповідача-1 ОСОБА_4 автомобіль, який йому сподобався, у жовтні 2017 року, а завдаток сплатив у серпні 2017 року за домовленістю з ОСОБА_4 . При цьому, на думку представника третьої особи, позивач не заявляв позовних вимог щодо спірного автомобіля у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, а тому був обізнаний про його продаж.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року було залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та встановлений позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

21.10.2020 року позивач усунув недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.10.2020 року було прийнято до провадження цивільну справу № 202/4972/20 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , витребувано у Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській області належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), та інших документів, що стали підставою для реєстрації автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Ухвалою суду від 18.05.2021 року було залишено без руху змінену редакцію позовної заяви від 09.04.2021 року, якою збільшений розмір позовних вимог, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, та встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків зміненої редакції позовної заяви, якою збільшений розмір позовних вимог.

Ухвалою суду від 30.06.2022 року було задоволено повністю заяву позивача та звільнено позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору у розмірі 5353,86 грн, визначеного ухвалою суду від 18 травня 2021 року, за подання зміненої редакції позовної заяви, якою збільшений розмір позовних вимог, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним; прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви, якою збільшений розмір позовних вимог в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача-1 ОСОБА_4 про об`єднання в одне провадження в цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судові засідання, призначені на 19.10.2021 року та 28.10.2021 року, відповідач-2 не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача-2.

Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення позивача та його представника, представників відповідача-2 та представника третьої особи, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухані заключні слова учасників справи.

28.10.2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідач-1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 18.06.2010 року. Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 18.06.2010 року (а.с.6 Том І).

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2018 року, справа № 206/6566/17, було задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про розірвання шлюбу та розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 18.06.2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 332. Вказаним рішенням суду було встановлено, що з серпня 2017 року між сторонами припинились сімейні відносини. Рішення суду набрало законної сили станом на 03.11.2018 року (а.с.12-13 Том І).

За відомостями зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 22.05.2015 року власником автомобіля марки INFINITI QX 70, д.н.з. НОМЕР_7 , vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, була зареєстрована ОСОБА_4 (а.с.5-6 Том І).

За відомостями з повідомлення РЦС ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 25.11.2020 року № 31/4-1653, власником автомобіля марки INFINITI QX 70, д.н.з. НОМЕР_8 , vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, 06.10.2017 року зареєстрований ОСОБА_6 (а.с.168 Том І).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного № 1242/2017/598221 від 28.08.2017 року, ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) уклали договір, за умовами якого продавець передала у власність покупця транспортний засіб марки INFINITI QX 70, д.н.з. НОМЕР_7 , vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, який зареєстрований за продавцем 22.05.2015 року; свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 ; вартість транспортного засобу становить 300000,00 грн. Це підтверджується копіями договору купівлі продажу № 1242/2017/598221 від 28.08.2017 року, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22.05.2015 року НОМЕР_6 , актом приймання-передачі за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 598221 від 28.08.2017 року, висновком до звіту № 2115664_29082017_n6-02 від 26.08.2017 року, складеним на підставі договору про проведення незалежної оцінки № 2115664_29082017_n6-02 від 26.08.2017 року оцінювачем ОСОБА_11 , згідно з яким вартість автомобіля станом на дату оцінки 26.08.2017 року становить 300000,00 грн (а.с.217-228 Том І).

Відповідно до висновку № 03/04/2021 від 07.04.2021 року, складеного судовим експертом Дроздовим Ю.В. на письмовий запит адвоката Капітанова Д.Г., діючого в інтересах ОСОБА_1 , ринкова вартість ідентичного КТЗ автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, станом на 28.08.2017 року може становити: 1070772,70 грн (а.с.239-254 Том І).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнання автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, вартістю 1070772, 70 грн (один мільйон сімдесят тисяч сімсот сімдесят дві гривні 70 копійок), спільним майном подружжя і частка кожного з подружжя становить 1/2 (одну другу), стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 (однієї другої) частки вартості автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, в розмірі 535386,35 грн (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста вісімдесят шість гривень 35 копійок).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки є рівними, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 07.04.2021 року, справа № 402/849/18, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

У пункті 22, абзаці 1 пункті 24, пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та про необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 03.10.2018 року, справа № 127/7029/15-ц, від 07.04.2021 року, справа № 402/849/18, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

В договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний урахувати дійсну його вартість.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до ст. 77, ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частин 1-4, 6, 7 ст. 102 ЦАК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до частин 1, 2, 5, 6 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Відповідно до положень ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа № 369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа № 806/2-1093/2011).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд, вирішуючи по суті спірні правовідносини між сторонами враховує те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу та зареєстрований за відповідачем-1 22.05.2015 року, що не заперечується сторонами. Вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і частка кожного з подружжя становить 1/2 (одну другу).

Водночас відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля, визначеної на замовлення сторони позивача за висновком судового експерта від 07.04.2021 року, не надала суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного висновку, не зверталась до суду з клопотанням про призначення судової експертизи, не надала суду заперечень проти висновку експерта від 07.04.2021 року.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача-1 на звіт про оцінку транспортного засобу від 26.08.2017 року та розмір вартості спірного автомобіля за договором його купівлі-продажу, оскільки такий був складений оцінювачем на замовлення сторони договору станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу, тобто станом на 28.08.2017 року. Суд враховує те, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. При цьому у суду відсутні будь-які інші висновки експертів щодо визначення вартості спірного майна на час розгляду справи, окрім наданого суду стороною позивача.

Тому суд дійшов висновку про необхідність врахування висновку судового експерта від 07.04.2021 року під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

З огляду на викладене, суд вважає доведеною вартість 1/2 частки спірного автомобіля кожного з подружжя у розмірі 535386,35 грн, відповідно.

З урахуванням вищевказаного, суд вважає обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами позовні вимоги про визнання автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , і частка кожного з подружжя становить 1/2 (одну другу), та про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_12 грошової компенсації за належну 1/2 (одну другу) частку у спільному сумісному майні автомобіль INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, у розмірі 535386,35 грн.

З приводу позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), суд зазначає, що основною метою сторін у справі є поділ спірного майна між ними, а також отримання грошової компенсації позивачем за належну частку у спільному майні.

Водночас визнання спірного договору недійсним призведе до необхідності застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Так, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Тому, суд, вирішуючи по суті спір між сторонами бере до уваги те, що спірне рухоме майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Оскільки відповідач-1 розпорядилася спірним автомобілем на власний розсуд без згоди позивача, то останній має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. Тим більше, що за усними поясненнями позивача, стороною спірного договору була мати відповідача-1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чого не заперечували учасники справи.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним спірного правочину.

З приводу посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з позовом суд зазначає, що такі твердження не заслуговують на увагу, оскільки є недоведеними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Суд, вирішуючи по суті заяву сторони відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, враховує те, що сімейні відносини між сторонами припинились з серпня 2017 року, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, спірний автомобіль відповідач-1 відчужила за договором від 28.08.2017 року без згоди позивача, а позивач звернувся до суду з позовом 17.08.2020 року, що підтверджується відміткою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, на позові, тобто не пропустивши визначений законом строк позовної давності. Тим більше, що за усними поясненнями позивача він дізнався про відчуження спірного спільного майна тільки в серпні 2020 року, після чого і звернувся до суду з позовною заявою.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині позовних вимог про визнання автомобіля INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , і частка кожного з подружжя становить 1/2 (одну другу), та про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_12 грошової компенсації за належну 1/2 (одну другу) частку у спільному сумісному майні автомобіль INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, у розмірі 535386,35 грн, позов підлягає задоволенню, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5353,86 грн пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог. При цьому, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн за позовну вимогу про визнання недійсним договору, відшкодуванню позивачу не підлягає.

Керуючись статтями 3, 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_12 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна задовольнити частково.

Визнати автомобіль INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , і частка кожного з подружжя становить 1/2 (одну другу).

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за належну 1/2 (одну другу) частку у спільному сумісному майні автомобіль INFINITI QX 70, vin НОМЕР_1 , 2013 року випуску, у розмірі 535386,35 грн (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста вісімдесят шість гривень 35 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір зі сплати судового збору у розмірі 5353,86 грн (п`ять тисяч триста п`ятдесят три гривні 86 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.11.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва