Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2754/20 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/2754/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 червня 2020 року,яке ухвалено суддею Слюсарчук Н.Ф. вм.Житомирі

в с т а н о в и в:

Позивач у березні 2020 року звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 28.01.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 128731 в електронній формі, відповідно до умов якого, останньому надано кредит на загальну суму 1000,00 грн на умовах строковості, платності, зворотності.

Відповідач свої зобов`язання не виконав, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на 24.02.2020 утворилась заборгованість в розмірі 42 706,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1000 грн, заборгованості за відсотками в розмірі 10689,00 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 31017,00 грн. Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором № 128731 від 28.01.2017 в сумі 42706 грн та судовий збір в розмірі 2102 грн.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2020 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд даного заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення - яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН». Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд в порушення вимог ЦПК України не повідомив його про дату, час та місце судового розгляду, а тому він був позбавлений можливості надати докази, висловити свої доводи та міркування та заперечення щодо позовних вимог позивача. При цьому зазначає, що будь-якого договору у письмовій формі між сторонами укладено не було, договір в особистому кабінеті не підписував та не укладав. Також позивач не довів розмір заборгованості за відсотками, не надав графіка розрахунку, який зазначений у договорі і взагалі не надав розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача. Крім того, відповідно до положень ст.1048 ЦК України, ТОВ «ВЕЛЛФІН» має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 27 лютого 2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а тому вимоги позивача про стягнення відсотків поза межами строку кредитування є безпідставними.

Також вважає, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з відповідним позовом, оскільки договір укладено 28 січня 2017 року, а з позовом до суду ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося 03.02.2020 року. Зазначає, що з наведених обставин вбачається, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи вимоги банку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики, оскільки відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» в повному обсязі.

Проте повністю з такий висновок суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII) , який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.

Встановлені під час розгляду фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

28 січня 2017 року ОСОБА_1 у встановленому п. 4.1, 4.2. Правил надання грошових коштів у вигляді позики оформив на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 1000,00 грн. шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просить перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайті товариства https://creditup.com.ua. (а.с.15-18).

ТОВ «ВЕЛЛФІН» прийнято позитивне рішення та 28 січня 2017 року через ТОВ ВК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким у позивача укладено договір про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016, здійснило переказ грошовий коштів в сумі 1000,00 грн. на платіжну картку відповідача (а.с.25).

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що договір між сторонами не укладався.

Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до укладеного між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 договору позики №128731 від 28 січня 2017 року позичальник отримав грошові кошти у розмірі 1000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 30 (тридцять) днів - пункт 1.1, 1.3. (а.с.19-23).

Доказом підтвердження отримання коштів є лист від ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 30 січня 2020 року, копія якого міститься в матеріалах справи, в якому зазначається сума коштів, власник картки, маска картки, код авторизації, номер транзакції в системі (а.с.25).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 0,95 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 0,95 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору.

Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 27 лютого 2017 року в сумі 1305,50 грн, з яких 305,50 грн. сплата процентів за користування позикою за період з 28 січня 2017 року по 27 лютого 2017 року (а.с.23 зворот).

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого станом на 24.02.2020 виникла заборгованість, яка, згідно розрахунку позивача, становить 42 706,00 грн. та складається із заборгованості по кредиту - 1000,00 грн. заборгованості за відсотками - 10689,00 грн. та заборгованості за простроченими відсотками - 31017,00 грн.

Згідно з нормою ст.562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1000,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 28 січня 2017 року по 27 лютого 2017 року в сумі 305,50 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача основних та додаткових процентів за користування позикою за період 28 лютого 2017 року по 24 лютого 2020 року в сумі 41400,50 грн. відсутні виходячи з наступного.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 128731 від 28 січня 2017 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 27 лютого 2017 року.

Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 27 лютого 2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 41400,50 грн. включає період з 28 лютого 2017 року по 24 лютого 2020 року, який виходить за межі строку кредитування.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» в частині стягнення з відповідача заборгованості по основних та додаткових процентах за користування позикою в сумі 41400,50 грн. за період з 28 лютого 2017 року по 24 лютого 2020 року є помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з відповідним позовом є безпідставними виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення від 27.07.2020 та апеляційній скарзі порушується питання про застосування строків позовної давності (а.с.62).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Під час розгляду справи було встановлено, що кінцевим терміном повернення позики є 27 лютого 2017 року, а до суду ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося 28 лютого 2020 року, відправивши позовну заяву поштою, про що свідчить штам «Укрпошти» на конверті (а.с.39-40).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки подав заяву в останній день спливу трьохрічного строку позовної давності.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно приписів п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового засідання відповідно до вимог ст.ст.128, 130 ЦПК України, тому суд першої інстанції порушив права відповідача та не створив рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду і до реалізації та захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового - про часткове заколення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості за договором позики в розмірі 1305,50 грн, з вищенаведених підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3,1%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 65,16 грн, а з позивача на користь відповідача - судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3055,26 грн.

Згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКППНОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (, місцезнаходження: вул. Героїв Севастополя, 48, м. Київ, 03061) заборгованість за договором позики № 128731 від 28.01.2017 в сумі 1305,50 грн та судовий збір в розмірі 65,16 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3055,26 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді