ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року

м. Харків

Справа № 643/17658/19

Провадження № 22-ц/818/647/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Третя особа: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2020 року ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що позивача на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.2013 № 848 визнано наймачем трьохкімнатної квартири за вищевказаною адресою. Зазначає, що відповідач зареєстрована в цій квартирі, однак не проживає в ній понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має.

Перешкод у користування житловим приміщенням ні позивач, ні інші члени родини відповідачу не чинять.

Факт реєстрації відповідача, як зазначено в позові порушує право ОСОБА_1 на вільне розпорядження і користування майном.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Рішення суду мотивовано тим, що на підставі свідчень допитаних свідків суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. А саме, судом з`ясовано, що відповідач більше півроку в спірній квартирі не проживає, що говорить про втрату інтересу до житлового приміщення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2020 року, ухвалити нове, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалено формально, без дотримання норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги, зазначає, що позивачем та свідками спотворено абсолютно всі факти та взаємовідносини між сторонами, чим введено суд в оману.

Відповідач пояснює, що у спірній квартирі була зареєстрована з народження, що підтверджується відміткою про реєстрацію у паспорті (а.с. 11). Такі дані, на думку відповідача, є доказом того, що не існувало ніякого погодження з позивачем проведення реєстрації у спірній квартирі, як вказує ОСОБА_1 .

Висловлює відповідач свої заперечення також проти розгляду справи за її відсутності, адже вона та її представник своєчасно повідомили суд про неможливість прийняти участь у справі через самоізоляцію відповідача та перебування її представника у відпустці (а.с 90-92).

Посилається також, на той факт, що донька позивача також зареєстрована у спірній квартирі, проте тривалий час проживає в Канаді та отримала іноземне громадянство, однак до неї не виникає питання щодо визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Відповідач наголошує, що на даний час має двох синів, чоловік є учасником АТО та знаходиться на передовій, виконуючи свій громадянський обов`язок.

Щодо сплати комунальних послуг відповідач зазначає, що завжди давала кошти позивачу, у зв`язку з непорозуміннями ОСОБА_2 почала здійснювати такі витрати самостійно. На думку відповідача, ОСОБА_1 жодним доказом не довела, що відповідача не цікавить спірна квартира.

На адресу суду надійшов відзив від позивача, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі надала недостовірну інформацію щодо показань свідків, вважає, що відсутність відповідача та її представника в судовому засіданні відбулась без поважних причин. Заперечує у відзиві також і проти посилань відповідача на інформацію, яка взята з мережі Фейсбук, яка стосується проживання її доньки за кордоном.

Наголошує, що відповідач не проживає у спірній квартирі з народження, оскільки близько 30 років тому її батько (брат позивача) після одруження переїхав до своєї дружини, де народилась і на даний час проживає ОСОБА_2 .

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, наякі сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, якібули досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської радив ід 24.12.2013 року № 848, визнано наймачем трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою департамента реєстрації ХМР від 04.10.2019 року в спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , та відповідач ОСОБА_2 , яка є племінницею позивача.

Матеріали справи містять квитанції про оплату комунальних послуг позивачем (а.с. 17-20, 21 - 25).

Згідно з довідкою Московського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 03.12.2019 інформація від ОСОБА_2 за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (адреса мешкання батька відповідача) в Московський ВП не надходила (а.с. 48).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач більше шести місяців не проживаює у спірній у квартирі без поважних причин, що підтверджено показаннями свідків, участі в оплаті комунальних послуг не приймаює, у зв`язку з чим втратила право на користування житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

З метою забезпечення єдності судової практики у спірних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року за результатом розгляду справи №490/12384/16-ц сформував висновок про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Зазначений висновок апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Висновок суду про непроживання відповідача відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки ґрунтується на показах свідків та твердженнях позивача, крім того представник відповідача не заперечував цього факту у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР),необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Оскільки вичерпного переліку поважних причин непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Окрім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав

людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Як свідчать матеріаил справи, факт непроживання та відсутності відповідача за місцем реєстрації матеріалами справи та самим відповідачем в апеляційній скарзі не спростований.

Доказів на підтвердження того, що відповідач у справі має інше житло, зареєстрованого на праві приватної власності, у користуванні чи в оренді, суду не надано, проте представник відповідача у своїх поясненнях суду зазначив, що відповідач мешкає за межами міста.

Апеляційна скарга та пояснення представника відповідача не містять доказів поважності відсутності відповідача за місцем реєстрації або фактів, які свідчать про перешкоди в цьому.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності непроживання відповідача з позивачем у зв`язку із добровільним виселенням із спірної квартири та проживанням за іншою адресою, що не є поважною причиною збереження права на проживання у квартирі, а також враховуючи те, що матеріали справи не містять переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідача у спірній квартирі впродовж встановленого законом строку, суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, дійшов правильного висновку про те, що право власності позивача на жиле приміщення підлягає захисту, а позов підлягає задоволенню.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Посилання, зазначені в скарзі, щодо не проживання у спірній квартирі третьої особи - ОСОБА_3 , суд не приймає, адже інформація з цього приводу не має правового значення для вирішення справи по суті.

Надані відповідачем квитанції про сплату комунальних послуг суд апеляційної інстанції не розглядає як доказ, оскільки такі докази повинні бути подані до суду першої інстанції. Адже, у п. 3 ст. 367 ЦПК України, визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Жодних письмових підтверджень вказаної умови відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції заяв відповідача та її представника про відкладення судового засідання, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки до заяв не було надано відповідного підтвердження зазначених в них обставин. Крім того, судом повино бути дотримано розумні строки розгляду справи, тому з врахуванням того, що справа відкладалсь вже декілька разів та за відсутності належних доказів на підтвердження неможливості приймати участі у справі, суд першої інстанції діяв відповідно до своїх повноважень.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови

складено 17 травня 2021 року