Провадження № 22-ц/801/24/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 рокуСправа № 127/32956/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2020 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Борисюк І.Е., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 березня 2019 року о 19 год. 30 хв, в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 25, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , при перестроюванні з правої смуги в ліву не переконався в безпечності свого маневру і допустив зіткнення з автомобілем марки «HYUNDAI SANTA FE», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався у попутному напрямку, внаслідок чого водій автомобіля марки «HYUNDAI SANTA FE», д.н.з. НОМЕР_2 , здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб марки «RENAULT MEGAN», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , чим спричинив ДТП, що призвело до пошкодження трьох транспортних засобів з матеріальними збитками.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок ДТП позивачу було завдано матеріальних збитків на суму 229 180, 50 гривень, що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля № 60Е-03/19 від 01 квітня 2019 року.

Крім того, позивачем сплачено за експертне дослідження 2 000, 00 гривень та 4 032,00 гривень за огляд автомобіля після ДТП.

Відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», якою позивачу було виплачено 29 травня 2019 року страхове відшкодування за завдану майнову шкоду у розмірі 85 000, 00 гривень. Таким чином, загальна вартість майнової шкоди склала 150212,50 гривень. Відповідач самостійно не бажає відшкодувати позивачу завдані збитки.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріального збитку в розмірі 150 212, 50 гривень. Також, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 1 502, 13 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 150212,50 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1502,13 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання відповідача суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги не врахував коефіцієнт фізичного зносу автомобіля та стягнув суму вартості нового автомобіля. Вважає, що матеріали справи не містять доказів, що автомобіль не підлягав відновленню.

07 грудня 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що судом першої інстанції надано належну оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи та прийнято законне та обґрунтоване рішення. Вважає, що відповідачем не надано жодних доказів в обґрунтування доводів апеляційної скарги на спростування висновків оскаржуваного рішення.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом достовірно встановлено, що 14 березня 2019 року, близько 19 год. 30 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. 600- річчя, 25 в м. Вінниці, при перестроюванні з правої смуги в ліву не переконався в безпечності свого маневру і допустив зіткнення з транспортним засобом «HUNDAI SANTA FE» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в попутному напрямку, внаслідок чого водій автомобіля «HUNDAI SANTA FE» д.н.з. НОМЕР_2 , здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб марки «RENAULT MEGAN», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , чим спричинив ДТП, що призвело до пошкоджень трьох транспортних засобів з матеріальними збитками. Тобто, своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 10.1 ПДР України.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2019 року, яка набрала законної сили 03 травня 2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с. 6).

Внаслідок ДТП транспортний засіб «RENAULT MEGAN», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , і яким на відповідній правовій підставі вона володіла на час ДТП (а.с. 30), був пошкоджений.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження ПП ЕНДЦ «Експертиза» № 60Е-03/19 від 01 квітня 2019 року, вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля «RENAULT MEGAN», д.н.з. НОМЕР_3 , і його відновлення є економічно недоцільним, а вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «RENAULT MEGAN», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок його пошкодження під час ДТП, складає 229180,50 гривень. (а.с. 31-38).

На проведення вказаного автотоварознавчого дослідження позивач зазнала витрат в сумі 2000,00 гривень та огляд пошкодженого ТЗ в сумі 4032,00 гривень, що підтверджується актом виконаних робіт № АК-0000185 від 21 березня 2019 року, рахунком оплати № АК-0000185 від 21 березня 2019 року і квитанціями від 22 березня 2019 року та 29 березня 2019 року. (а.с. 39-41)

11 грудня 2018 року між ТДВ СК «Альфа Гарант» та ОСОБА_2 було укладено поліс № АМ/9868766 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого транспортний засіб «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , є забезпечений і відповідальність ОСОБА_2 застрахованою до 10 червня 2019 року (а.с. 42).

Відповідно до вказаного полісу ліміт відповідальності ТДВ СК «Альфа Гарант» перевищує розмір заподіяної ОСОБА_1 майнової шкоди (а.с. 42).

ТДВ СК «Альфа Гарант» 29 травня 2019 року було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 85000,00 гривень на підставі страхового акту TsV/19/1208, що підтверджується випискою з її карткового рахунку (а.с. 43).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 та 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

У постанові від 15 березня 2018 року у справі №564/2464/14 (провадження №61-5059св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний був відшкодувати потерпілому різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу.

За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 6 вищевказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Враховуючи обставини справи та застосовані правові норми, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача майнової шкоди, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 150212,50 гривень, з урахуванням виплаченого ТДВ СК «Альфа Гарант» страхового відшкодування та понесених витрат на проведення автотоварознавчого дослідження і огляду пошкодженого транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів, що автомобіль позивача не підлягав відновленню не заслуговують на увагу, оскільки наявний висновок експертного автотоварознавчого дослідження №60Е-03/19 від 01 квітня 2019 року по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «RENAULT MEGAN», внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, в цінах станом на час виконання вказаного дослідження, є належним та допустимим доказом у даній цивільній справі, який з достовірністю підтверджує обставини та наслідки ДТП, що сталася 14 березня 2019 року.

Покликання відповідача в апеляційній скарзі на те, що при складанні вказаного висновку та ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля та стягнуто суму вартості нового автомобіля є неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 8.2 Методики, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість, б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ, в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

Згідно зі висновком експертного автотоварознавчого дослідження №60Е-03/19 від 01 квітня 2019 року, сума відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість ідентичного, технічного справного автомобіля, відповідно проводити ремонтно-відновлювальні роботи економічно не доцільно. Відтак визначено, що вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «RENAULT MEGAN», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, в цінах станом на час виконання вказаного дослідження, складає 229180,50 грн.

Тобто, оцінювач дійшов висновку про те, що пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль «RENAULT MEGAN» є фізично знищений, його відновлювальна вартість є більшою ніж ринкова вартість.

Вказаний висновок відповідачем не спростований належними та допустимими доказами. Будь-яких клопотань з питання визначення розміру матеріального збитку, відповідачем не заявлялось.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження заперечень проти позову, а саме щодо відсутності правових підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності внаслідок ДТП, що сталася 14 березня 2019 року, спростування розрахунків проведених експертною установою, тощо.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета