ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року

м. Харків

Справа № 627/79/20

Провадження № 22-ц/818/2280/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: фермерське господарство "Агрослобода"

Третя особа: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства "Агрослобода", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до фермерського господарства «Агрослобода», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на боці відповідача ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 05 квітня 2017 року її права були порушені головою ФГ «Агрослобода» ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) ОСОБА_5 належало право на земельну частку (пай) землі, яка перебувала у колективній власності Мурафського КСП, розміром 4.50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та позивач успадкувала вказану землю від ОСОБА_5 на підставі заповіту від 16 квітня 1991 року, однак належним чином не оформила земельну ділянку, не отримувала кадастровий номер. У листопаді 2017 року на мобільний номер телефону позивача надійшов дзвінок від невідомого чоловіка, який представився керівником ФГ «Агрослобода» на ім`я ОСОБА_6 , який повідомив їй про те, що допоможе в отриманні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, оскільки в подальшому бажає укласти с нею договір оренди землі.

Через деякий час, останній надіслав позивачу необхідний текст для довіреності, де уповноваженою особою, був ОСОБА_2 , який мешкає в селі Мурафа, Краснокутського району Харківської області, однак текст вказаної довіреності вона не читала, спираючись на добропорядочність ОСОБА_4 , крім того вона особисто через необізнаність в юридичних тонкощах оформлення документів на земельну ділянку та сподіваючись на порядність останнього , підписала вказану довіреність.

Через деякий час до позивача приїхав раніше невідомий чоловік на ім`я ОСОБА_2 , якому вона передала нотаріальну довіреність серії НМТ №581874 від 17.11.2017, вчинену нею особисто в нотаріальній конторі.

Останній, під час розмови пояснив їй, що як тільки технічна документація із землеустрою на земельну ділянку буде готова, її одразу буде повідомлено, для подальшого підписання договору оренди із ФГ «АГРОСЛОБОДА», керівником якого є ОСОБА_4 .

З кінця травня початку червня 2018 року позивач намагалась зателефонувати до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , проте останні на її телефонні дзвінки перестали відповідати, в зв`язку з чим вона звернулась за консультацією до адвокатів, які здійснивши запит у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, встановили, що: 28 березня 2018 року за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0863, площею 4,4301 га, а 05 квітня 2018 року - ФГ «АГРОСЛОБОДА» зареєструвало право оренди на її земельну ділянку. Строк оренди 49 років.

Тобто ОСОБА_7 , скориставшись довіреністю, якою позивач надала повноваження лише на оформлення її права власності на землю, не містила жодних повноважень на укладення договорів оренди щодо новоутвореної земельної ділянки, у змові з головою ФГ «АГРОСЛОБОДА» її представник та ОСОБА_4 уклали договір оренди земельної ділянки, на строк 49 років.

Після цього ввівши в оману посадових осіб, або у змові з ними зареєстрували вказаний договір оренди та право користування ФГ «АГРОСЛОБОДА» її земельною ділянкою.

Крім того, жодних платежів за оренду земельної ділянки позивач не отримувала, будь-яких інших послуг від ФГ «АГРОСЛОБОДА», які звичайно надаються орендарями земельних ділянкою, а саме, допомога в обробітку земельних ділянок, продаж сіна та зерна за зниженою вартістю їй не надавалось і не пропонувалось зі сторони ФГ «АГРОСЛОБОДА».

Крім того, строк дії договору, а саме 49 років, є значно невигідним для позивача, адже вона не може бути впевненою в тому, що проживе ще стільки часу, а розмір орендної плати є мінімальним (3%).

Оскільки, на час видання довіреності ОСОБА_2 об`єкта договору оренди від 05.04.2018 року - не існувало, а тому позивач не уповноважувала останнього на укладання договору оренди земельної ділянки, якої ще не існувало, а тому викладені обставини змусили позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 72 грн 40 коп.

Суд мотивував своє рішення тим, що під час розгляду справи не було встановлено, що зміст договору оренди землі суперечить вимогам чинного законодавства, або інтересам держави, суспільства. Договір укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний осяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним, договір відповідає вимогам статей 205, 207, 208 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, просить суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження доказів і надання їм оцінки, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим є незаконним та необґрунтованим.

Вказала, що судом першої інстанції не взято до уваги, пояснення позивача стосовно того, що вона не бажала мати з ФГ «Агрослобода» ніяких договірних відносин. Окрім цього, пояснювала, що представник ФГ «Агрослобода» ввів її в оману, оскільки як виявилося, договір оренди належної їй земельної ділянки укладений на 49 років.

Неправомірність дій ФГ «Агрослобода» полягає у наявності фактичних обставин щодо умисного введення в оману позивача, яка діяла під цим впливом, що стосується обставин, які мають істотне значення, а саме строк договору оренди, контрагент договору оренди, та настанні відповідних наслідків, щодо укладення спірного договору оренди землі з ФГ «Агрослобода», що порушує права позивача та не відповідає вимогам законодавства.

Посилається також на той факт, що після виділення земельного паю утворився новий об`єкт цивільних прав земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0863, площею 4,4301 га, тому станом на момент видачі позивачем довіреності 17.11.2017 року такого об`єкту не існувало, отже зазначена довіреність не передбачала право розпоряджатись цим об`єктом, якого не існувало не момент його видачі.

Крім того, наголошує, що оспорюваний договір не містить інформації, що його підписано саме ОСОБА_2 від імені позивача, не вказано ні його прізвища, ім`я, по батькові. Таким чином, на думку позивача, висновок суду про підписання договору представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 не ґрунтується на доказах.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В обґрунтування відзиву зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції обставина підписання спірного договору оренди визнавалась самим ОСОБА_2 та сторонами по справі, а відтак додатково доказуванню не підлягає.

Вказує, що зміст повноважень, викладених у довіреності від 17.11.2017 наділяє ОСОБА_2 повноваженнями на укладення за його власним розсудом договору оренди землі.

Крім того, відповідач наголошує, що ФГ «Агрослобода» надало до суду підтвердження належного виконання ним умов договору та зазначило про погодження укладеного представником договору оренди землі безпосередньо власником шляхом отримання орендної плати за 2018 рік. (том 1 а. с. 76)

ОСОБА_2 також звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що довіреність від 17.11.2017 на підставі якої він діяв, нотаріально посвідчена, за своєю формою відповідає вимогам ст. 245 ЦК України, позивачем не була скасована, тому ОСОБА_2 вважає, що здійснив всі належні йому дії щодо оформлення права власності ОСОБА_1 правомірно.

Крім того, у матеріалах справи наявні докази на підтвердження виконання умов договору з боку відповідача, зокрема що стосується орендної плати.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 Цивільного Кодексу України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Згідно з рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право на земельну частку (пай) розміром 4,50 в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0229869 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0229869 та рішенням суду від 07.09.2017 року.

17 листопада 2017 року позивач надала довіреність серії НМТ №581874, яка посвідчена приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Момот С.В., якою уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси, як власника земельної частки (паю) з питань щодо оформлення права власності на земельну ділянку, яка перебуває у колективній власності Мурафського КСП розміром 4,50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), виділити земельну ділянку в натурі (на місцевості) з виготовленням кадастрового номера та бути її представником з усіх без винятку питань щодо передачі в оренду вказаної земельної ділянки на умовах за його розсудом; в зв`язку з вищевикладеними повноваженнями надається право: представляти її у будь яких установах, підприємствах, організаціях будь якої форми власності та підпорядкування, нотаріальних органах, органах РАЦС, в органах місцевого самоврядування, будь яких архівах, у житлово експлутаційних і комунальних організаціях і їх підрозділах, бюро технічної інвентаризації та органах Державної рєстрації речових прав на нерухоме майно, бути її представником у Державного кадастрового реєстратора, органах архітектури та державної архітектурної будівельної інспекції, експерних організаціях з правом отримання встановлених Витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно на її ім`я та вчиняти інші дії передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» …, всюди за неї розписуватися, виконувавати всі дії пов`язані з цією довіреністю.

Для чого надається право: подавати та отримувати від її імені відповідні заяви, довідки, документи, витяги, а також інші документи, що стосуватимуться її прав та законних інтересів, … всюди без винятку за неї розписуватися, у тому числі підписувати необхідні договори та угоди вносити необхідні платежі, використовувати земельну ділянку за призначенням, сплачувати всі податки та збори по зазначеній земельній ділянці, здавати земельну ділянку в оренду, складати договори оренди …, одержувати проектну документацію по землеустрою щодо встановлення меж в натурі тощо, виконувати всі дії, які пов`язані з цією довіреністю.

Також зі змісту довіреності вбачається, що ОСОБА_1 зміст ст.ст. 237-240, 244,245,247-250 Цивільного кодексу України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довірністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю нотаріусом роз`яснено.

Довіреність видана терміном на три роки і дійсна до сімнадцятого листопада 2020 року, без права передоручення іншим особам.

01 лютого 2018 року Краснокутською районною державною адміністрацією Харківської області видано розпорядження №64 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель реформованого КСП «Мурафське» орієнтовною площею 4,5 умовних кадастрових га (рілля) для подальшого надання у власність. Земельна ділянка розташована за межами населеного пункту на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області.

Вказане розпорядження Краснокутської РДА було видано на підставі ст.ст. 17,22,81,118,121 Земельного кодексу України, ст.ст.2,3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 07.09.2017 року справа №627/309/1, сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0229869, та заяви гр. ОСОБА_1 .

На підставі вказаного розпорядження Краснокутської РДА від 01.02.2018 року № 64 фізичною особою підприємцем ОСОБА_8 було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для подальшого надання у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населених пунктів на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області.

20 березня 2018 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про затвердження «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшого надання у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населених пунктів на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області» та надання гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 4,4301 га ріллі кадастровий номер: :04:001:0863, яка розташована за межами населених пунктів на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Розпорядженням Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 27 березня 2018 року №167 «Про надання у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області» надано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0863, площею 4,4301 га (ріллі) із земель реформованого КСП «Мурафське», що розташована за межами населених пунктів на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

28.03.2018 ОСОБА_2 (уповноважена особа) звернувся до державного реєстратора Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області з заявою про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку та державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копія якого мається в матеріалах справи.

Всі вищевказані дії щодо оформлення права власності позивача на земельну ділянку, яка утворилася з земельної частки (паю) орієнтовною площею 4,5 умовних кадастрових га , на яку позивач мала право згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0229869 та рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 07.09.2017, були проведенні ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_1 згідно довіреності від 17.11.2017, що підтверджується і змістом позовної заяви, вказані дії ОСОБА_2 вчиненні згідно з повноваженнями, наданими йому довіреністю.

05 квітня 2018 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ФГ «Агрослобода» в особі голови Ломаки А.І. було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,4301 га (рілля), кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0863, місце розташування на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області за межами населеного пункту. Строк дії договору 49 років.

Вказаний договір був підписаний представником орендодавця ОСОБА_1 за дорученням Приходьком В.А. та орендарем - головою ФГ «Агрослобода» А.І. Ломака та 05.04.2018 за заявою ОСОБА_4 був зареєстрований державним реєстратором Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, копія кого мається в матеріалах справи.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що спірний договір оренди землі вона не укладала та мала такого бажання, проте у позові вона сама зазначає, що домовляючись із керівником ФК «Агрослобода» таке питання ставилось на обговорення між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд свої висновки мотивував тим, що в ході розгляду справи не встановлено, що зміст договору оренди землі суперечить вимогам чинного законодавства, або інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Договір, укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір відповідає вимогам статей 205, 207, 208 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Судом також не встановлено, а позивачем не доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, а саме факту навмисного введення її відповідачем в оману та замовчування обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, а також наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору оренди землі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перелік доказів визначено у ст. 76 ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

За змістом статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Однією з підставою для визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі, на думку позивача, є вчинення даного правочину відповідачем з порушенням приписів статті 230 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 року у справі № 755/3903/17, яка обґрунтовано врахована районним судом при ухваленні рішення відповідно до правила ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, за змістом статті 230 ЦК України позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту навмисного введення його відповідачем в оману, і наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору оренди землі.

При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Так, доводи апеляційної скарги стосовно введення позивача в оману ґрунтуються виключно на твердженнях самої ОСОБА_1 та не підтверджені жодними доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двостороннім чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 цієї ж статті).

У ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

В даному випадку договір підписано представником позивача на підставі довіреності від 17.11.2017, яка діяла на момент підписання спірного договору та передбачала у своєму змісті вчинення зазначеного правочину.

Позивачем за наявності процесуальної можливості не було заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи з метою з`ясування якою саме особою вчинено підпис.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги з цього питання судовою колегією відхиляються.

Відповідно до вимог статті 90 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право передавати земельну ділянку в оренду.

Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними , та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації .

За правилами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з частиною четвертою ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, який укладається в письмовій формі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є:

-об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

-строк дії договору оренди;

-орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Пунктом 2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно похідні від права власності, в тому числі право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 22 вищезазначеного Закону передбачено, документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав несе заявник, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 27 цього ж Закону встановлено, що підставою для реєстрації права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного установленому в законному порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації.

На підставі викладених норм чинного законодавства з питання вчинення та оформлення такого правочину, як оренда земельної ділянки, вбачається, що ОСОБА_2 під час укладення спірного договору було дотримано всі істотні вимоги.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що представнику позивача ОСОБА_2 , довіреністю від 17.11.2017 не надавалося право на укладення договору оренди новосформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0863, а лише надавалось право на оформлення права власності на земельну ділянку (пай), яка отримана у спадок позивачем, тому на думку позивача, укладаючи спірний договір ОСОБА_2 був у змові з головою ФГ «Агрослобода», та розпорядився належною їй на праві власності земельною ділянкою всупереч її волі та не на її користь, крім того помилково ототожнив земельну частку (пай) та сформовану земельну ділянку.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким твердженням позивача, адже зі змісту довіреності від 17.11.2017, якою, окрім оформлення права власності на земельну ділянку, вбачається, що ОСОБА_2 надано право бути представником позивача з усіх без винятку питань щодо передачі в оренду вказаної земельної ділянки на умовах за його розсудом та здавати земельну ділянку в оренду, складати договори, а тому останній укладаючи спірний договір оренди земельної ділянки діяв виключно в межах повноважень, наданих йому позивачем згідно довіреності.

Щодо заперечень позивача, які стосуються нетотожності земельної частки (паю) та нібито іншої сформованої земельної ділянки, то судова колегія не бере до уваги такі доводи, оскільки зміна номеру ділянки внаслідок правомірного та необхідного оформлення її як спадку, не свідчить про новоутворену концептуально іншу ділянку. Суд наголошує, що таке оформлення права власності на земельну ділянку є лише процесуальним моментом, який передбачено законодавством, та не може бути підставою для підміни понять.

Заперечення позивача щодо зауваження суду першої інстанції стосовно незалучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_2 , як особу чиї неправомірні дії порушили права позивача, то суд апеляційної інстанції відхиляє такі посилання з огляду на таке.

Зі змісту ст. 417 ЦПК України вбачається, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи те, що позиція суду першої інстанції із зазначеного питання, а саме незалучення належного відповідача, узгоджується з висновком, викладеним у пункті 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), судова колегія додатково наводить справу з таким же висновком у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, тому, з врахування сталої практики, вищевказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Матеріали справи не містять доказів, які дали б підстави для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що спірний договір відповідає вимогам закону та відсутні підстави для визнання його недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини у справі, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Що стосується стягнення судом першої інстанції з позивача судового збору в сумі 72 грн. 40 коп., судова колегія зазначає про таке.

Як вбачається з квитанції, позивач при зверненні з позовом сплатила судовий збір 11.09.2019 в сумі 768 грн. 40 коп., з позовом ОСОБА_1 звернулась 04.02.2020, коли розмір судового збору за позов з однією немайновою вимогою згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ "Про судовий збір" складав 840 грн. 80 коп. (2 102х0,4).

Отже, суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 72 грн. 40 коп. (840,80-768,40), як різницю між фактично сплаченою та необхідною сумою до сплати.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що при ухваленні оскарженого рішення судом першої інстанції було додержано норми матеріального і процесуального права, то колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови

складено 18 травня 2021 року