Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1089/21
Номер провадження2/711/1342/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Казидуб О. Г.

при секретарі Зайцевій О. І.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.02.2021 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим, вказавши, що 17.12.2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до неї про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог банк вказував, що відповідно до заяви № б/н від 19.07.2011 року вона отримала кредит в розмірі 15000 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином я не виконувала, у зв`язку з чим станом на 28.11.2018 року за мною утворилась заборгованість в розмірі 68838 грн. 92 коп., яка складається з 41237 грн.19 коп. - тіло кредиту; 6500 грн.52 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 17346 грн. 98 коп. - заборгованість за пеню; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3254 грн.23 коп. - штраф (процентна складова).

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.12.2019 року позов у справі задоволено частково та стягнуто з неї на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 49364,82 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 41237,19 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 6500,00 грн., штраф - 1627,11 грн. Суд виходив з того, що, одержавши кредитні кошти, позичальник не виконала належним чином своїх договірних зобов`язань по їх поверненню.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року (справа № 711/10835/18), рішення Придніпровського районного суду від 02.12.2019 року про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» було скасовано та в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитною угодою відмовлено. Таке своє рішення апеляційний суд мотивував тим, що з обставин зняття кредитних коштів із кредитного рахунку № б/н від 19.07.2011 року, зокрема, з відомостей витягу з ЄРДР від 03.02.2018 року та електронного листа банку від 01.02.2018 року про блокування картки позичальника у зв`язку із підозрілими банківськими операціями, вбачається факт несанкціонованого зняття коштів. Відтак, апеляційним судом засвідчено, що за умови визнання банком протиправності зняття її як позичальника коштів, що прямо слідує з електронного листа від 01.02.2018 року, послідуючі дії банку про стягнення відповідної заборгованості суперечать його попередній поведінці як кредитора та є незаконними. Заборгованість за кредитною угодою, яку банк просив стягнути з неї виникла не інакше як внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб через несанкціоноване зняття цими особами кредитних коштів з її кредитного рахунку. В свою чергу вона, як позичальник даних коштів не отримувала, а тому не повинна нести будь-яких зобов`язань з їх повернення та сплати відсотків за їх користування та інших штрафних санкцій.

Постанова Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року по даній справі набрала законної сили в день її прийняття, та АТ КБ «Приватбанк» в касаційному порядку не оскаржувалась.

З даного приводу вона двічі 08.04.2020 року та 19.10.2020 року зверталася до АТ КБ «Приватбанк» з відповідними письмовими заявами в яких просила банк визнати її кредитне зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитною угодою № б/н від 19.07.2011 року припиненим та обнулити кредитний борг, що рахується з нею згідно наведеного в позовній заяві банку розрахунку.

З отриманих позивачем листів-відповідей банку від 10.04.2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-200408/7255 та від 05.11.2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-201019/6495 слідує, що постанова Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року у справі № 711/10835/18 не припиняє її зобов`язань за кредитним договором перед банком, оскільки, на думку банку, ст.ст.598-609 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановленим договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, через що її зобов`язання за кредитним договором не припинилось та вона має заборгованість перед банком у наведеному в позові банку розмірі.

За таких обставин, вичерпавши всі можливі досудові способи захисту свого порушеного права, позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом.

Позивачка вказує, що з преюдиційних обставин встановлених Черкаським апеляційним судом в своїй постанові від 28.01.2020 року слідує, що кредитна заборгованість в розмірі 68838 грн. 92 коп., яка складається з: 41237 грн.19 коп. - тіло кредиту; 6500 грн.52 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 17346 грн. 98 коп. - заборгованість за пеню; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3254 грн.23 коп. - штраф (процентна складова), яку АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з неї, як з позичальника, виникла внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб через несанкціоноване зняття цими особами кредитних коштів з мого кредитного рахунку. Відтак, вона, як позичальник, яка даних коштів не отримувала, не повинна нести будь-яких зобов`язань з їх повернення та сплати відсотків за їх користування та інших штрафних санкцій і по суті маю відповідати лише за кредитні зобов`язання, що виникли до обрахованої банком заборгованості, тобто до 31.01.2018 року включно.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитною угодою № б/н від 19.07.2011 року укладеною між нею та АТ КБ «Приватбанк», станом на 31.01.2018 року, тобто за день до несанкціонованого зняття кредитних коштів з її рахунку невстановленими особами, в неї була відсутня заборгованість перед банком із використання кредитних коштів.

Таким чином, з огляду на належне виконання нею в повному обсязі всіх кредитних зобов`язань та відсутність кредитної заборгованості станом на 01.02.2018 року, що безпосередньо слідує з аналізу розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 19.07.2011 року долученого АТ КБ «Приватбанк» до поданої в Придніпровський районний суд м. Черкаси позовної заяви про стягнення з мене боргу та постанови Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року, позивачка вважає зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» згідно договору № б/н, укладеного 19.07.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та нею припиненим.

Факт відмови у визнанні зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» згідно договору № б/н, укладеного 19.07.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та нею припиненим підтверджується зокрема змістом листів - відповідей банку від 10.04.2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-200408/7255 та від 05.11.2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-201019/6495 з яких слідує, що банком і надалі обраховується за нею заборгованість, яка згідно обставин встановлених Черкаським апеляційним судом у своїй постанові від 28.01.2020 року виникла внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб через несанкціоноване зняття цими особами кредитних коштів з її кредитного рахунку. Такі незаконні дії банку порушують її права.

На підставі викладеного позивачка просила визнати зобов`язання ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» згідно угоди № б/н від 19.07.2011 року припиненим.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 до провадження судді Кондрацької Н.М. розподілена цивільна справа №711/1089/21 (провадження №2/711/1342/21) за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим.

19.02.2021 року ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацької Н.М. відведено від розгляду справи №711/1089/21 (провадження №2/711/1342/21) за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим - суддю Кондрацьку Н.М., справу передано до канцелярії суду для повторного авто розподілу справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021, цивільна справа розподілена судді Казидуб О. Г.

Ухвалою суду від 01.03.2021 відкрито провадження в даній справі та справу призначено до розгляду в спрощеному порядку. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечувала доводи викладені в відзиві на позов АТ КБ «ПриватБанк», вказавши, що в своєму відзиві відповідач як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог позивачки вказує, що «саме по собі набрання законної сили рішенням суду не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».

З даним твердженням відповідача вона не погоджується, оскільки предметом заявленого позову є визнання зобов`язання за кредитним договором, що виникло в період часу з 01.02 по 02.02.2018 року, припиненим, з огляду на те, що вказана заборгованість згідно преюдиційних обставин встановлених Черкаським апеляційним судом в своїй постанові від 28.01.2020 року виникла внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб через несанкціоноване зняття цими особами кредитних коштів з кредитного рахунку позивачки, тоді як вимога щодо припинення дії самого кредитного договору оформленого на підставі анкети-заяви № б/н від 19.07.2011 року в даному випадку нею не ставиться.

Позивачка готова нести відповідальність за кредитними зобов`язаннями, що виникли в неї до 01.02.2018 року, тобто до часу несанкціонованого зняття зловмисниками кредитних коштів з її рахунку.

З аналізу розрахунку заборгованості за кредитною угодою № б/н від 19.07.2011 року укладеною між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що станом на 31.01.2018 року, тобто за день до несанкціонованого зняття кредитних коштів з рахунку позивачки невстановленими особами, в неї була відсутня заборгованість перед банком із використання кредитних коштів з огляду на належне виконання нею в повному обсязі всіх кредитних зобов`язань, що також безпосередньо слідує зі змісту постанови Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року.

За таких обставин позивачка вважає необґрунтованим заперечення відповідача щодо задоволення заявлених нею позовних вимог, адже вони по суті зводяться до незгоди з постановою Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року, якою наведені вище обставини були встановлені, та яку відповідач мав можливість, але не оскаржив в касаційному порядку, тим самим погодившись з її законністю та обґрунтованістю.

Твердження відповідача не підтверджені жодними належними доказами та розрахунками, які б свідчили про їх доведеність, мають чисто формальний характер, та засвідчують лиш нерозуміння відповідача щодо предмета та підстав заявленого позивачкою позову та повне ігнорування обставин встановлених постановою апеляційного суду, що набрала законної сили, визначальною по даній справі для розуміння існуючих кредитних зобов`язань позивачки перед АТ КБ «Приватбанк», через що не заслуговують на увагу.

На підставі викладеного просила її позов задоволити.?

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав доводи позивача викладені в позові та відповіді на відзив, просив позов задоволити.

Представник відповідача - ОСОБА_3 надав заяву з проханням справу розглянути без його участі. В судовому засіданні проведеному за його участі заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

У відзиві на позов представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Назаренко С.М. заперечував доводи викладені в позові посилаючись на наступне.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості чи відмови у стягненні свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено або відмовлено судом.

Рішення суду не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Наведену правову позицію підтримано в постанові Великої Палати Верховного суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, а саме "....тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість...".

Також договірною підставою припинення кредитного договору є п. 2.1.1.9.1. Договір починає діяти з дати встановлення кредитного ліміту на картці та діє протягом 12 місяців, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Договір вважається продовженим на кожні наступні 12 місяців в разі, якщо за 30 днів до дати закінчення дії цього Договору жодна зі Сторін не заявила про намір його розірвання (Банк може повідомляти Клієнта про намір розірвання одним з таких способів: в письмовій формі, через встановлені засоби електронного зв`язку Банку та Клієнта: "Приват24", смс - повідомлення на останні відомі Банку номери телефонів, надані Банку при ідентифікації та актуалізації відомостей про Клієнта, або іншими засобами, що дають змогу встановити дату направлення повідомлення. Клієнт може повідомляти Банк про намір розірвання Договору в письмовій формі).

Відповідно до умов укладеного договору, а також відповідно до наказу АТ КБ «Приватбанк» від 24.05.2005р. за № С-89 Договір складається з Заяви на видачу кредиту, Умов надання банківських послуг та Тарифами банку.

Обрання сторонами саме такої форми письмового правочину, складовою якого є погоджені Заява, Умови та Тарифи, не суперечить вимогам ч. 1 та ч.2 ст. 639 ЦК України.

Так, при укладенні кредитного договору № Б/Н між Позивачем та Відповідачем, Відповідач надав згоду, що «Я виражаю свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами.» Вищезазначену згоду Відповідач особисто засвідчив своїм підписом.

На підставі ч.1 ст.634 ЦК України, підписавши заяву, фізична особа, приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору (умов кредитування).

У пункті 14.8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом.

Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Вказані норми не встановлюють обов`язкового підписання всіх складових документів, які складають один цілий договір, а узгодження приєднання до них з боку сторони, яка не приймає участь у їх розробці та лише приєднується до них, може відбуватись у будь-якій формі, зокрема, підписанням типового бланку або типової Анкети-заяви.

Главою 53 ЦК України встановлений порядок укладення, зміни та розірвання договору. Так, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України). Моментом укладення договору є одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст.640 ЦК України).

Кредитний договір № Б/Н в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Вказані обставини визнано позивачем в самому позові.

Відповідно до Правил та Умов надання банківського кредиту, визнаних позивачем, строк виконання зобов`язання, - до повного, належного виконання.

Відповідно до кредитного договору п. 1.1.2.1.1. Клієнт зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, визначені цим розділом Умов та Правил, та розділом Умов та Правил про надання відповідної послуги, до якого Клієнт приєднався шляхом підписання Заяви про приєднання.

Згідно п. 2.1.1.9.1. Договір починає діяти з дати встановлення кредитного ліміту на картці та діє протягом 12 місяців, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Договір вважається продовженим на кожні наступні 12 місяців в разі, якщо за 30 днів до дати закінчення дії цього Договору жодна зі Сторін не заявила про намір його розірвання (Банк може повідомляти Клієнта про намір розірвання одним з таких способів: в письмовій формі, через встановлені засоби електронного зв`язку Банку та Клієнта: "Приват24", смс повідомлення на останні відомі Банку номери телефонів, надані Банку при ідентифікації та актуалізації відомостей про Клієнта, або іншими засобами, що дають змогу встановити дату направлення повідомлення. Клієнт може повідомляти Банк про намір розірвання Договору в письмовій формі).

На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2019 року було частково задоволено позовні вимоги у справі №711/10835/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року в справі №711/10835/18 рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.12.2019 у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано. Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без задоволення.

Так постановою Черкаського апеляційного суду встановлено наступне:

«При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала анкету-заяву № б/н від 19.07.2011 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.7) за якою отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач вказує, що банком позичальнику надано в користування на умовах кредитного договору кредитні кошти, однак, у зв`язку з тим, що відповідач не виконувала належним чином свої договірні зобов`язання, станом на 28.11.2018 вона має заборгованість перед банком у сумі 68838,92 грн., яка складається з такого: 41237,19 грн. - заборгованість за кредитом; 6500,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17346,98 грн. - пеня, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 3254,23 грн. (процентна складова).

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог банку, зазначає, що 01.02.2018 невідома особа перевипустила її сім-картку з телефоном мобільного оператора, з яким пов`язано банківський рахунок у Приватбанку, та з її використанням у системі «Приват-24» зняла у лютому 2018 року кредитні кошти, які стягуються в цій справі.

З даного приводу здійснюється кримінальне провадження № в ЄРДР 0000845 від 03.02.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні на час розгляду даної справи не завершено.

При цьому 01.02.2018 на електронну адресу відповідача банком надіслано електронний лист про те, що її кредитну картку № НОМЕР_1 було заблоковано у зв`язку з підозрілими операціями, що могли бути шахрайськими.

З виписки за кредитними рахунками відповідача слідує, що станом на 01.02.2018 у неї була відсутня кредитна заборгованість.

З посиланням на викладене вище, відповідач стверджує про те, що 01.02.2018 та 02.02.2018 вона не одержувала кредитні кошти, які є предметом стягнення в цій справі. натомість такі кошти були одержані зловмисником шахрайським шляхом.

Про вказані протиправні дії відповідач повідомила правоохоронні органи 03.02.2018.

Як вбачається із розрахунку банку, доданого до позову, заборгованість за кредитом, вимоги про стягнення якої є предметом спору в цій справі, виникла 01.02.2018 та 02.02.2018.

Такими є фактичні обставини в даній справі. Правовідносини, які виникли на їх підставі між сторонами у справі, регламентуються наступними правовими нормами.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України - наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України про те, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованою договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до приписів ч.1 ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Згідно п.1.32 ст.1, пп.7.1.2 ст.7, п.20.1 ст.20, пп.32.3.2 ст.32 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» саме власник рахунку може ініціювати списання коштів та розпоряджатися ними.

Відповідно до п.п.5, 6 постанови Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014 №705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Пунктами 7, 8 розділу VI Загальних вимог до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05.11.2014 №705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Враховуючи встановлені в цій справі фактичні обставини, а саме факт неправомірного зняття кредитних коштів з карткового рахунку відповідача (стягнення яких є предметом спору в цій справі) у зв`язку з чим здійснюється кримінальне провадження по встановленню осіб, які ці кошти викрали, що позивачем у справі не спростовується, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено, що кредитні кошти одержано саме відповідачем, як позичальником.

При цьому позивач не спростував вищевикладені факти та не довів суду протилежного на підставі належних та допустимих доказів як це передбачено ч.1 ст.81 ЦПК України.

Отже у розумінні вимог ст.1054 ЦК України у відповідача за вказаних обставин не виникло обов`язку по поверненню кредитних коштів, які фактично вона не одержувала. Таким чином висновки суду першої інстанції в цій справі є такими, що не відповідають обставинам справи.

Апеляційний суд не може погодитися з вказівкою суду першої інстанції на те, що доводи відповідача у справі про викрадення її коштів є необґрунтованими, оскільки факт несанкціонованого зняття коштів вбачається, зокрема, з витягу з ЄРДР від 03.02.2018 (а.с.53) та з електронного листа Приватбанку від 01.02.2018 (а.с.54) про блокування картки позичальника у зв`язку з підозрілими банківськими операціями.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи №390/34/17 у постанові від 10.04.2019 зробив правовий висновок щодо принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки сторони правочину, застосувавши доктрину "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже за умови визнання банком протиправності зняття коштів позичальника в цій справі, що слідує з його електронного листа від 01.02.2018, послідуючі дії банку про стягнення відповідної заборгованості суперечать попередній поведінці кредитора.

Апеляційний суд враховує, що відповідач з приводу несанкціонованого використання її карткових рахунків зверталася як до банку так і до правоохоронних органів.»

ОСОБА_1 зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» з заявами від 08.04.2020 та 19.10.2020 про визнання кредитного зобов`язання припиненим посилаючись на постанову Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 у справі №711/10835/18).

АТ КБ «ПриватБанк» листами від 10.04.2020 №20.1.0.0.0/7-200408/7255 та від 05.11.2020 №20.1.0.0.0/7-201019/6495 вказав на те, що зобов`язання позивачки за Договором не є припиненими.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, договір вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві.

Згідно із визначенням, яке міститься в ст. 633 ЦК України, договори, які укладаються Банком з фізичними особами є публічними. Також частинами 2 та 3 ст. 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ч.1 ст.634 ЦК України, підписавши заяву, фізична особа, приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору (умов кредитування).

Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1, 2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За вказаними нормами матеріального права припинення зобов`язання означає погашення прав та обов`язків сторін, що складають його зміст, тобто кредитор і боржник більше не пов`язані правами та обов`язками. Належне виконання - це виконання здійснене належними сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Відповідно до ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 530 ЦК України вказує, що Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його , виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Главою 53 ЦК України встановлений порядок укладення, зміни та розірвання договору. Так, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України). Моментом укладення договору є одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст.640 ЦК України).

Кредитний договір № б/н від 19.07.2011 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, укладений між АТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 існують договірні відносини, які полягають в наданні останній кредитних коштів. Станом на 01.02.2018 року була відсутня заборгованість позивачки перед банком. В період з 01 по 02 лютого 2018 року з кредитної картки ОСОБА_1 невстановленими особами несанкціоновано було знято грошові кошти. За даним фактом слідчими органами проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000845 від 03.02.2018. Відомості щодо закінчення досудового розслідування у суду відсутні.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28.01.2020 року встановлено, що у ОСОБА_1 за вказаних обставин не виникло обов`язку по поверненню кредитних коштів, які фактично вона не одержувала, та відмовлено в задоволенні позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Суд погоджується з тим, що ОСОБА_1 не повинна нести зобов`язання за кредитним договором від 19.07.2011 року в частині повернення коштів, які було несанкціоновано знято з її кредитної картки в період з 01 по 02 лютого 2018 року.

В той же час звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати її зобов`язання в АТ КБ «ПриватБанк» згідно угоди б/н від 19.07.2011 року припиненими.

В даному випадку суд має врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц, відповідно до якої, «Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення…

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі №711/10835/18 про стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, кредитної заборгованості.

А тому суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушених прав.

На підставі ст.ст. 15, 16, 207, 526, 530, 598, 599, 634, 638, 640, 1046, 1048, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263-265, 273, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим - в і д м о в и т и.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення виготовлено 14.05.2021 (з урахуванням вихідних днів).

Головуючий: О. Г. Казидуб