ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/357/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участі секретаря - Боднар Р.В.

учасників справи - представника позивача

Акціонерного товариства Укрсиббанк Ващука Я.С.;

відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Гавдяк І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/11533/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Укрсиббанк на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Укрсиббанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст рішення суду складено 23 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 0 про надання споживчого кредиту у розмірі 40267,86 доларів США.

В обгрунтування позову банк посилався на те, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 16.11.2007 року з додатковою угодою від 16.11.2007 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) на загальну суму 29320,45 доларів США в межах ліміту кредитної лінії у розмірі 30000 дол. США шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача, а відповідач зобов`язався повертати кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення, не пізніше 14.11.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

За користування кредитними коштами відповідач зобов`язався сплачувати проценти у порядку та розмірі, встановленому п. 1.3. кредитного договору. Сторони домовилися, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.5.2 договору. Позивач на виконання положень п. 5.2 договору направив відповідачу листа №50722 від 19.02.2008 року про застосування подвійної облікової ставки. Оскільки зобов`язання щодо погашення заборгованості відповідач не виконує, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 40267,86 доларів США, відсотки у розмірі 26,5% річних від суми залишку по кредиту до моменту виконання рішення суду, та судовий збір в розмірі 15909 гривень 84 копійки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 листопада 2020 року року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ Укрсибанк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права .

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам, що є в матеріалах справи. При зверненні до суду представником АТ Укрсиббанк було надано виписку по рахунку та розрахунок заборгованості, з яких вбачається, що банком було зараховано на поточний рахунок відповідача кредитні кошти. Суд не досліджував даний розрахунок та не спростував правильність виконаного розрахунку.

Крім того, зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 липня 2018 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачу було видано кредитні кошти на суму 29320,45 доларів США, що підтверджено випискою по рахунку, який було відкрито позичальнику. Тому факт надання кредитних коштів, прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_1 та факт наявності заборгованості не підлягає доказуванню в силу ч.4 ст.82 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гавдяк І.Б. просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2020 року залишити без змін. Вказує на те, що позивач необгрунтовано посилається на неналежну оцінку всім доказам судом першої інстанції, оскільки на підтвердження вимог щодо неналежного виконання зобов`язань по сплаті кредиту та відсотків позивачем надано лише довідку розрахунку заборгованості за кредитом та довідку розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом. Жодних інших документів, а саме, первинних документів бухгалтерського обліку, виписок про стан рахунків позичальника, меморіальних ордерів, квитанцій та інших документів, які б могли підтвердити факт сплати боржником коштів на погашення кредиту та відсотків станом на дату подання позову в обгрунтування вимог не надано.

У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ Укрсиббанк підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник заперечили апеляційну скаргу, рішення суду вважають законним та обгрунтованим, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем зобов`язання по сплаті кредиту.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак, таким вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 16.11.2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до умов даного кредитного договору позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) на загальну суму 29320,45 доларів США в межах ліміту кредитної лінії у розмірі 30000 дол. США шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача № НОМЕР_1 , а відповідач зобов`язався повертати кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення (додаток №1 до договору), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 14.11.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п. п. 1.1. - 1.2 кредитного договору).

16 листопада 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. договір іпотеки за реєстром №12437, відповідно до якого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (Іпотекодавці) передали в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) майнові права на квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання договору споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та іпотекодержателем .

Згідно з пунктом 1.1 Договору, предметом іпотеки є майнові права на вищевказану квартиру, що підтверджено Свідоцтвом про право власності на житло, виданого та зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 20 грудня 200 року у реєстровій книзі за №33270.

Відповідно до п.4.1., 4.1.1. Іпотекодержатель вказаного Договору має право на звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі порушення Іпотекодавцями будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року у справі №607/4126/14-ц за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке залишено в силі постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.07.2018 року, ухвалено в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 р. в розмірі 19 948,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення складає 521 743 грн. 60 коп., звернути стягнення на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого та зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 20 грудня 2000 року, записано в реєстрову книгу за № НОМЕР_2 , загальна площа 51,9 кв.м., житлова 30,5 кв.м. із застосуванням процедури продажу - шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, із визначенням та встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства. Рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року №1304-VII.

Рішенням суду у справі №607/4126/14-ц встановлено, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 з урахуванням сплачених ним коштів у 2014 році, складала 19 948 доларів США 14 центів, що за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення складає 521743 грн. 60 коп., з яких 17208,78 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом.

Вказане рішення суду не виконано у зв`язку із мораторієм на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Жодних проплат на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 із часу набрання законної сили вказаним судовим рішенням не здійснено, про що він особисто підтвердив у суді апеляційної інстанції.

За вимогами ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За вимогами ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не зауважив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року у справі №607/4126/14-ц, що набрало законної сили, між тими ж сторонами було встановлено, що відповідачу було видано кредитні кошти на суму 29320,45 доларів США, що підтверджено випискою по рахунку, який було відкрито позичальнику. Тому факт надання кредитних коштів, прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_1 та факт наявності заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед банком, з урахуванням сплачених ним коштів у 2014 році 1650 доларів США, у сумі 19 948 доларів США 14 центів, у тому числі заборгованості за тілом кредиту - 17208,78 доларів США не підлягає доказуванню в силу ч.4 ст.82 ЦПК України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у позові, з мотивів, що позивач не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, тоді як представник відповідача заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов, зроблений судом за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, та з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У справі, яка переглядається, установлено, що 05 лютого 2014 року АТ «УкрСиббанк» направив відповідачу вимогу про сплату заборгованості № 30-11/8577.

У вимозі зазначалося, що станом на 27.01.2014 року позичальник своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за наданим кредитом та сплати процентів за користування ним не виконує, враховуючи викладене, банк вимагав усунути порушення кредитного договору, а саме погасити достроково заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення у розмірі: 17208,78 дол. США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 5708,78 дол.США; 3248.94 дол. США - заборгованість за процентами.

У випадку неусунення порушень на 31 день з дати отримання цього повідомлення, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту, банк вимагав виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 листопада 2007 року, а саме: сплатити банку заборгованість з повернення суми кредиту у повному обсязі та нараховані проценти, що разом становить 20457,72 дол.США .

Вказані вимоги були отримані відповідачем ОСОБА_1 21.02.2014 року та не виконані відповідачем.

Отже, банк, звернувшись з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту, в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору із 14 листопада 2017 року на 24 березня 2014 року.

19 березня 2014 року ПАТ «Укрсиббанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 р. в розмірі 21598,14,14 дол. США, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . У позовній заяві була зафіксована заборгованість позичальника ОСОБА_1 на час подання позову у сумі 21598.14 дол. США, а саме: 17208,78 дол. США - заборгованість за простроченим кредитом; 3546,23 дол.США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 588,42 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 254,71 дол. США - пеня за несвоєчане погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Враховуючи вищенаведені правові норми та встановлені апеляційним судом обставини справи, колегія суддів вважає, що із відповідача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за простроченим кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 р. у розмірі 17208,78 дол. США.

Колегія суддів не може прийняти до уваги твердження позивача ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, що позивачем не доведено в установленому порядку, зокрема, первинними документами бухгалтерського обліку, виписками про стан рахунків позичальника, меморіальними ордерами, квитанціями та іншими документами як факт видачі кредитних коштів, так і факт заборгованості. Такі твердження спростовуються рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року у справі №607/4126/14-ц, що набрало законної сили, між тими ж сторонами, яким установлено, що ОСОБА_1 було видано кредитні кошти на суму 29320,45 доларів США, що підтверджено випискою по рахунку, який було відкрито позичальнику. Тому факт надання кредитних коштів, прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_1 та факт наявності заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед банком, з урахуванням сплачених ним коштів у 2014 році 1650 доларів США, у сумі 19 948 доларів США 14 центів, у тому числі заборгованості за тілом кредиту - 17208,78 доларів США не підлягає доказуванню в силу ч.4 ст.82 ЦПК України.

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами 23059,08 дол. США, апеляційний суд, вважає, що такі вимоги підлягають до часткового задоволення у сумі 2739,36 доларів США в межах зміненого строку кредитування, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року у справі №607/4126/14-ц., яким визначено 19948,14 доларів США загальної заборгованості ОСОБА_1 перед банком, із яких - заборгованості за тілом кредиту - 17208,78 доларів США. Із урахуванням вимог ч.1 ст.534 ЦК України сплачені кошти ОСОБА_1 у 2014 році 1650 доларів США зараховані судом на погашення пред`явлених 588,42 дол. США пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 254,71 дол.США пені за несвоєчане погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, та решту 806,87 дол.США на погашення процентів, пред`явлених в межах зміненого строку кредитування 19 березня 2014 року.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Пред`являючи позовні вимоги, банк посилався на ті обставини, що за користування кредитними коштами відповідач зобов`язався сплачувати проценти у порядку та розмірі, встановленому п.1.3 кредитного договору. За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,25% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку якщо банк не повідомив про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Сторони домовилися, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.5.2 договору.

Відповідно до п. а п.5.2 кредитного договору та пе.1.5 додаткової угоди від 16.11.2007 року у разі порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема неналежного виконання умов договору) процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмрі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п.1.3.1 договору. Тобто у розмірі 26,5% (13,25% х 2), про що позивач повідомив ОСОБА_1 листом №50722 від 19.02.2008 року.

Проценти нараховуються за методом «факт/360» на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику і не повернуті у власність банку відповідно до умов договору, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, встановленому договором. (п.1.3 кредитного договору).

Позивач в обґрунтування своїх вимог вказав, що, всупереч умов кредитного договору, відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк до 14.11.2017 року, передбачений п.1.2.2 договору, чим прострочив виконання договірних зобов`язань. А тому станом на 08.05.2019 року заборгованість за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 становила 40267,86 доларів США, що станом на 08.05.2019 року згідно офіційного курсу НБУ 26.34002 грн. за 1 долар США еквівалентно 1060656,24 грн., з яких 17208,78 грн. заборгованість за кредитом, 23059,08 доларів США заборгованість за процентами, нарахованими по 30.04.2019 року.

Отже, вимоги банку про сплату процентів, які нараховані поза межами строку кредитного договору, є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти припинилось зі спливом строку дії кредитного договору 19 березня 2014 року.

Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним, разом із тим, таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

Необґрунтованими також вважає колегія суддів доводи позивача, що в п.п.а п.5.2 кредитного договору та п.1.5 додаткової угоди від 16.11.207 року банком встановлена відповідальність за порушення позичальником кредитної дисципліни у розмірі 26.5 % за час прострочення виконання, тобто збільшеними відсотками річних до ч.2 ст.625 ЦК України. Вказаними умовами кредитного договору передбачено, що зазначені проценти є договірною мірою відповідальності позичальника саме за неналежне виконання умов цього договору, в межах дії договору, однак не є санкціями в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.

Так, частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватися одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

З огляду на вищенаведені вимоги закону також не підлягають до задоволення вимоги банку про нарахування відповідно до вимог ч.11 ст.265 ЦПК України відсотків після спливу строку кредитування у розмірі 26,5% до моменту виконання рішення у справі.

З урахуванням встановлених рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2018 року у справі №607/4126/14-ц обставин, що мають преюдиційне значення для даної справи, вимог закону та обставин даної справи, встановлених апеляційним судом, до стягнення із відповідача на користь банку підлягає заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 листопада 2007 року у сумі 19948,14 доларів США із яких: 17208,78 доларів США - заборгованість за кредитом; 2739,36 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом в межах дії зміненого терміну кредитування.

Розподіл судових витрат у даній справі слід змінити.

Відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 від 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, а тому в силу ст.5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору.

Отже, судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог, необхідно компенсувати АТ Укрсиббанк за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсації підлягають витрати на судовий збір, сплачений позивачем у суді першої інстанції у розмірі 8371,76 грн. (15909,84 грн. (т.1 а.с.3) *52,62% (558148 грн. (19948,14 дол.США * 27,9783 (офіційний курс гривні щодо долара США на 19.04.2021 року) : 1060656,24 грн. (ціна позову) та судовй збір, сплачений у суді апеляційної інстанції 12557,64 грн. (23864,76 грн. (т.1 а.с. 244)*52,62%), а на загальну суму 20929,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Укрсиббанк задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Укрсиббанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Укрсиббанк (м.Київ, вул.Андріївська, 2/12, ідентифікаційний код в ) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 листопада 2007 року у сумі 19948,14 доларів США із яких: 17208,78 доларів США - заборгованість за кредитом; 2739,36 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству Укрсиббанк за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 20929,40 грн. за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.