Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 211/3175/19

провадження № 61-19386св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою адвоката Страха Вадима Олеговича як представника ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2019 року у складі судді Ніколенко Д. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати рішення державного реєстратора Третяк Т. В. від 27 листопада 2018 року № 44290017 Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року про реєстрацію права власності на будинок загальною площею 235,3 кв. м, житловою площею 121,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», банк) та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 44290017 про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на зазначене нерухоме майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що у травні 2019 року вона отримала позов АТ «Укрсоцбанк» про звільнення майна з-під арешту, з якого дізналася, що 27 листопада 2018 року державний реєстратор Третяк Т. В. на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки зареєструвала за банком право власності на спірний будинок, який належав їй та був переданий в іпотеку на підставі договору, укладеного між сторонами 09 серпня 2007 року.

24 вересня 2015 року рішенням суду вже звернуто стягнення за іпотечним договором на цей будинок шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, однак це рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зазначала про те, що реєстрація права власності на спірний будинок за банком здійснена з порушенням норм законодавства: державний реєстратор порушив вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки не вчиняв нотаріальної дії, тому не мав права проводити державну реєстрацію права власності за банком; відповідач вже скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду; вона не отримувала повідомлення від банку про усунення порушень основного зобов`язання; у будинку проживають і зареєстровані малолітні діти, а тому держаний реєстратор не мав права порушувати їх права. У зв`язку із зазначеним просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 07 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване правомірністю і законністю дій державного реєстратора з проведення державної реєстрації прав власності на предмет іпотеки за АТ «Уксоцбанк».

Короткий зміст рішень апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 26 травня 2020 року залучив до участі в розгляді справи Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», посилаючись на те, що АТ «Укрсоцбанк» як юридичну особу припинено 03 грудня 2019 року.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 грудня 2020 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2019 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що здійснення реєстрації права власності на спірний будинок за АТ «Укрсоцбанк» відбулося з дотриманням законодавства України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 24 грудня 2020 року, адвокат Страх В. О. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 та від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, щосудові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

АТ «Укрсоцбанк» обрало спосіб захисту та звернулося до суду, яким позов про звернення стягнення задоволено, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб є неможливим.

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, була передбачена, шляхом внесення змін у статтю 37 Закону України «Про іпотеку» тільки Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», прийнятим 25 грудня 2008 року, який набрав чинності 14 січня 2009 року.

Окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, сторони не укладали.

Крім цього, спірні відносини підпадають під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки будинок є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання і є єдиним житлом.

Згідно з договором іпотеки у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Дотепер вимогу не отримувала ані позивач, ані ОСОБА_2 .

Суди не взяли до уваги, що при реєстрації права власності за відповідачем у будинку були та є зареєстрованими двоє дітей, які проживають та користуються будинком, з якого їх намагаються виселити вже за іншим позовом банку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

26 лютого 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 серпня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 123/07-ІК/019, за умовами якого позичальник отримав 55 000,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних, з кінцевим терміном повернення до 08 серпня 2017 року.

На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 09 серпня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 123/07-ІЗ/019, предметом якого є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 .

Пунктами 4.5, 4.5.5 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року звернено стягнення за іпотечним договором на спірний житловий будинок, який належить ОСОБА_1 , шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 41 Закону України «Про іпотеку» : шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті».

02 березня 2018 року АТ «Укрсоцбанк»» надіслало, зокрема, ОСОБА_1 повідомлення про наявність непогашеної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право приватної власності на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки серії та номера 031-905.463, виданого 02 березня 2018 року АТ «Укрсоцбанк», іпотечного договору від 09 серпня 2007 року № 123/07-ІЗ/019 та договору кредиту від 09 серпня 2007 року № 123/07-ІК/019.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

3. Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Законом України «Про іпотеку» передбачено три форми захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

В разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року № 1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд наголошує на те, що кредитор вправі вчиняти будь-які дії (застосовувати способи звернення стягнення на іпотеку, визначені Законом та договором), спрямовані на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили, не позбавляє іпотекодержателя права після ухвалення такого рішення застосовувати позасудовий спосіб захисту своїх порушених прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що був предметом судового розгляду.

Суди встановили, що умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами передбачено право іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи наведене, застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (судового способу) не порушує принципу правової визначеності, а спрямоване на задоволення іпотекодержателем своїх вимог за рахунок предмета іпотеки способом, не забороненим законом.

Разом із цим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та договору іпотеки, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають зпстосуванню у спірних правовідносинах, в результаті чого дійшов передчасних висновків про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд зауважує, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є встановлення сукупності обставин, а саме: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За таких обставин перевірці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними

обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та передачу справи до апеляційного суду на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Страха Вадима Олеговича як представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун