Справа № 161/6388/21
Провадження № 2-о/161/140/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

за участю секретаря судового засідання Юхим А.О.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

представника заінтересованої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В :

07 квітня 2021 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з ОСОБА_3 вона перебує у зареєстрованому шлюбі, її чоловік впродовж тривалого часу застосовує до неї фізичне та психологічне насилля, яке має різні прояви, від побоїв до публічних принижень, що слугувало підставою для подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу. Зазначає, що факти потерпання від домашнього насильства підтверджуються постановами суду про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні домашнього насильства відносно неї, які набрали законної сили. Крім того, ОСОБА_3 наніс заявниці тілесні ушкодження, які віднесено до категорії легких тілесних, обвинувальний акт по даному факту знаходиться на розгляді в Луцькому міськрайонному суді Волинської області, а також викрав у заявника цілий ряд документи. Характер дій Широкого носить систематичний характер, що породжує у заявника страх за своє життя. Вказує, що ОСОБА_3 є де проживати, однак він постійно шляхом погроз та примусу намагається посилитися у квартирі, де заявник проживає з їхніми спільними дітьми, що завжди закінчується скандалами та істериками у дітей.

Враховуючи систематичність вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства по відношенню до неї, обґрунтованість ризиків та підставність застосування до ОСОБА_3 спеціальних заходів захисту щодо протидії домашньому насильству, покликаючись на положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявник просить видати стосовно ОСОБА_3 обмежувальний припис, яким встановити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього такі обов`язки:

-заборонити перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 особисто, вести листування, телефонні переговори та контактувати через інші засоби зв`язку і через третіх осіб.

Заявник просить видати обмежувальний припис строком на шість місяців.

Ухвалою судді від 07 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

Заявник ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні вимоги заяви підтримали з підстав наведених у заві, просили її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 та його представник, заперечили щодо поданої заяви, просили закрити провадження у справі в зв`язку з пропуском строків та пояснили, що зазначені у заяві обставини не відповідають дійсності та є сфабрикованими.

Заслухавши пояснення заявника та її представника, заінтересованої особи та його представника, дослідивши матеріали справи та подані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Станом на день розгляду справи шлюбні стосунки між сторонами припинено.

На підтвердження систематичного вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_1 , заявниця надала копії постанов Луцького міськрайонного суду Волинської області, а саме від 24.07.2020 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Зі змісту даної постанови ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме висловлював погрози на її адресу.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.08.2020 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме він 31.05.2020 близько 09 год. 00 хв. за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме нецензурно лаявся, принижував, погрожував, наносив удари рукою в обличчя.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.08.2021 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме в тому, що він вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , що виразилося у нецензурній лайці в бік останньої, приниженні та погрозі фізичною розправою.

Суд звертає увагу, що, підставою для складання протоколів про адміністративні правопорушення та винесення даних поставов є звернення заявниці до поліції щодо пратиправних дій ОСОБА_3 .

Крім цього, психологічного насильства ОСОБА_3 вчиняє насильство фізичного характеру до заявниці.

Судом встановлено, що 31.05.2020 Луцьким ВП ГУНП у Волинській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що 31.05.2020 близько 09 год. 00 хв. ОСОБА_3 перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 на грунті особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту, умисно наніс чотири удари кулаком правої та лівої руки в голову потерпілій ОСОБА_1 , чим спричинив останній тілесні ушкодження. За вказаною заявою внесено відомості в ЄРДР за № 0001985 від 01 червня 2020 року за ч. 1 ст. 125 КК України.

22.07.2020 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального проступку, передбаченому ч.1 ст.125 КК України.

Крім того, 31.05.2020 Луцьким ВП ГУНП у Волинській області внесено відомості до ЄРДР за № 0001977 за ч.1 ст.357 КК України на підставі заяви ОСОБА_1 з якої вбачається, що ОСОБА_3 в період часу з 01.05. по 30.05.2020 діючи умисно, шляхом вільного доступу таємно викрав документи, а саме: паспорт, ідентифікаційний код, виписку про реєстрацію фізичної особи-підприємця, посвідчення водія та платіжну картку, що видані на ім`я ОСОБА_1 .

Наведене дає підстави для висновку, що ОСОБА_3 систематично вчиняє відносно ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Враховуючи, що ОСОБА_1 не має змоги протистояти такому насильству, захистити себе чи припинити таке насильство з боку ОСОБА_3 , оцінюючи ризики продовження у майбутньому домашнього насильства ОСОБА_3 відносно заявниці суд враховує численність звернень заявниці до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , систематичність таких дій кривдником відносно неї.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Частинами 2, 3, 4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

На підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків), суд дійшов висновку про наявність високого рівня вірогідності продовження чи повторного вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства та можливе настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними, відтак обмеження прав кривдника у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_3 перебувати в місці проживання, перебування ОСОБА_1 є підставним.

А тому, посилання ОСОБА_3 про те, що квартира у якій проживає заявниця належить йому на праві приватної власності, яке не може бути порушеним, суд до уваги не приймає, оскільки тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві власності вживається судом з метою забезпечення безпеки ОСОБА_1 , а відтак є легітимним заходом втручання у права та свободи ОСОБА_3 .

Суд, не приймає до уваги заяву ОСОБА_3 про закриття провадження у даній справі у зв`язку зі спливом граничного строку відведеного для розгляду заяви, оскільки її розгляд було розпочато на протязі 72 годин, а саме 08.04.2021 та було відкладено за клопотанням ОСОБА_3 з метою надання йому часу для звернення за правовою допомогою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_1 до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, ч.3 ст.12, ст.ст. 259, 294, 350-1 350-8 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - задовольнити.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 :

-заборонити перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 особисто, вести листування, телефонні переговори та контактувати через інші засоби зв`язку і через третіх осіб.

Встановити строк обмежувального припису - 6 місяців.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заявник: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Заінтересована особа: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя

Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта