ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Микуляк Є.В.,

за участі сторін - ОСОБА_1 , представників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Відділу землекористування Ужгородської міської ради, Відділу державного підприємства «Центр ДЗК» Закарпатська регіональна філія про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до першого відповідача - ОСОБА_4 , другого відповідача - Відділу землекористування Ужгородської міської ради, третього відповідача - Відділу державного підприємства «Центр ДЗК» Закарпатська регіональна філія за якою просить суд: - визнати неправомірною відмову ОСОБА_4 у підписанні Плану розподілу земельної ділянки (погодження меж); - визнати за нею - ОСОБА_1 право на приватизацію без підпису. -зобов`язати Відділ землекористування Ужгородської міської ради та Закарпатську регіональну філію Державного підприємства «Центр ДЗК» виготовити та видати їй відповідні документа на право власності на земельну ділянку, наданням кадастрового номеру, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , понесені витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 8 850,00 ( вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати неправомірною відмову ОСОБА_4 у підписанні плану розподілу земельної ділянки ( погодження меж), визнати за нею право на приватизацію без підпису. Відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , понесені витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 8 850,00 ( вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень.

У відзивах на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 та представник Ужгородської міської ради просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ААО №437768 від 27.07.1998 спадкове майно апелянта ОСОБА_1 складається з 68/100 частини будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належали померлій ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право власності на частину будинковолодіння, виданого на підставі рішення Ужгородської міської Ради народних депутатів № 75 від 26.07.1978 року, зареєстрованого в Ужгородському міському інвентарбюро за № 4667.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.07.2017 року № 91207853 вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є власником 32/200 частини зазначеного будинку на підставі договору дарування № 4892 від 31.12.2004.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

ОСОБА_1 зазначила, що виник спір через порушення правил добросусідства, а саме через те, що відповідачка ОСОБА_4 безпідставно вімовляється від погодження меж земельної ділянки.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не узгодили з ОСОБА_4 оптимальний варіант розподілу та користування земельною ділянкою, які б забезпечили безперешкодний доступ обох землекористувачів до належних їм частин житлового будинку, до господарських будівель і споруд, та надавали би можливість безперешкодного користування власним майном.

Запропонований варіант приватизації земельної ділянки є неприйнятним для ОСОБА_6 , оскільки, до запропонованого варіанту включений загальний вхід та в`їзд в двір спільного користування, тобто у разі приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 , відповідачці унеможливлюється повноцінний вхід та в`їзд до належної їй частини будинку та підсобних приміщень, а й заїзд будь якого транспорту, у тому числі для обслуговування земельної ділянки, в тому числі у разі пожежі, виток газу чи іншої небезпечної ситуації. З лівого боку будинковолодіння під літерою А підведені комунікації, зокрема труба, яка забезпечує газопостачання усього будинку, там же розташовані лічильники газу та світла та в дворі загального користування йдуть загальні комунікації електроенергії. У будинку першого відповідача відсутнє водопостачання, вона користується колодязем, який розташований з правого боку центрального входу будинку, від якого вона буде відрізана у разі запропонованого позивачем варіанту приватизації земельної ділянки.

Положенням ч. 3 ст. 116 ЗК України регламентовано безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян, яка проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян на законних підставах.

Для отримання Державного акту, в силу положень пунктів 1.12, 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом - Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 р. (з наступними змінами), необхідно виготовлення відповідної технічної документації, в тому числі кадастрового плану ділянки, складеного за результатами зйомки, яка передбачає погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами на підставі ст. 198 ЗК України.

Стаття 106 ЗК України визначає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж.

До того ж, власники та користувачі земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства, в тому числі і дотримуватися правового режиму меж між земельними ділянками, співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного із них. У них виникає обов`язок вчиняти певні дії або утримуватися від певних дій взагалі.

Зазначені вимоги вказані у змісті ст.ст. 91,96,103 ЗК України.

Відповідно до ч. 8 - 10 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а у разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Крім того, згідно відповіді Ужгородської міської ради від 17.05.2018 р. № 1455/03-17, наданої адвокату Лейбі Є.В., представнику ОСОБА_4 , до комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства, звернення гр. ОСОБА_1 щодо вирішення межових спорів по АДРЕСА_1 не надходило.

Згідно з ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Ч. 2 вищеназваної статті передбачено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. (ч.5 ст.158 ЗК України).

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц (провадження № 61-4200св18) погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа -акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки -правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відмова особи від підписання акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав іншої на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

З урахуванням вищевикладених норм діючого законодавства та судової практики, судом першої інстанції встановлено, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання відповідачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавствоне обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Таким чином, відмова ОСОБА_4 від підписання акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав ОСОБА_1 на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки апелянтом, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 3 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді