Справа № 128/2540/19
Провадження № 22-ц/801/1171/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 рокуСправа № 128/2540/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

за участі секретаря судового засідання Лучицького А. О., особи, яка подала апе-ляційну скаргу, представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адво-ката ОСОБА_3 , представника позивача ОСОБА_4 адвоката Карнауха А. П., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у поряд-ку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні

власністю шляхом позбавлення права користування житловим примі-

щенням, зняття з реєстрації,

за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1 -мировича, ОСОБА_2 адвоката Грицуляка Тараса Петрови-ча на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року, ухвалене в приміщенні суду в м. Вінниці за головування судді Бон-даренко О. І., повний текст якого складений 24 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2019 року ОСОБА_4 звернувся у Вінницький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за наступних мотивів. 23 серпня 2019 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєс-трованого у реєстрі за № 674, позивачем придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на придбане житло зареєстроване за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 206. У квартирі тим-часово за згодою попереднього власника помешкання проживали та були заре-єстровані відповідачі у цій справі, які на пропозицію ОСОБА_4 відмовилися звільнити квартиру та знятися з реєстрації в ній. На час купівлі-продажу квар-тири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в ній не проживали, без реєстрації мешкали в м. Вінниці. Посилаючись на втрату відповідачами права користування кварти-рою, на норми статей 71, 150, 155 ЖК УРСР, статті 391 ЦК України позивач, його представник просили суд позбавити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця прожи-вання за вказаною адресою, зобов`язати Вороновицьку селищну раду Вінницького району Вінницької області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 судові витрати у справі.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року позов ОСОБА_4 задоволений частково, йому усунуті перешкоди у користуванні власністю - житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право ко-ристування зазначеним житловим приміщенням. У решті позовних вимог від-мовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 су-дові витрати в загальній сумі 384,20 гривні у рівних частках по 192,10 гривні з кожного.

Не погоджуючись з ухваленим 23 березня 2021 року рішенням суду першої інстанції, представник відповідачів адвокат Грицуляк Т. П. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник вважає оскаржуване судове рішен-ня таким, що суперечить нормам цивільного права, вказує на отримання спірної квартири ОСОБА_1 в якості службового житла згідно ордера від 30 січня 2012 року № 5, виданого Вороновицькою селищною радою. 05 грудня 2019 ро-ку відповідач дізнався, що право власності на квартиру, де він проживав із сім`єю, без його відома у незаконний спосіб було оформлене на невідому йому особу ОСОБА_5 , яка 05 серпня 2019 року продала помешкання ОСОБА_4 . В кінці 2019 року позивач самовільно замінив замки на вхідних дверях, обме-живши доступ до квартири відповідачам. Посилаючись на порядок забезпечен-ня житлом військовослужбовців та членів їх сімей, на конституційне право гро-мадян на житло, на проживання сім`ї у квартирі аж до заміни в кінці 2019 року ОСОБА_4 замків вхідних дверей, чим обмежено таким чином доступ до квартири, у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово звертався в органи полі-ції, адвокат окремо наголошує, що ордер, виданий ОСОБА_1 , ніким не ос-порювався, є дійсним. Обставини у справі свідчать про вселення сім`ї відпові-дачів, реєстрацію їх у спірному житловому приміщенні на законних підставах. Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначені підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Визначеним законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 11 травня 2021 року правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 , його представник адвокат Карнаух А. П. не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, про-аналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, об-ґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апе-ляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеля-ційна скарга представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Грицуляка Т. П. задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, воно є законним, обґрунтованим, об`єктивним.

Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 серпня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 674, ОСОБА_6 передала у власність ( продала ), а ОСОБА_4 набув у власність ( купив ) квартиру АДРЕСА_1 . Державна реєстрація права власності продавця на спірну нерухомість проведена 19 серпня 2017 року державним реєстратором Чечель-ницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області Фаренюком С. А., номер запису на право власності 21957738, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206. На підставі чинного договору купівлі-прода-жу право власності ОСОБА_4 на помешкання 23 серпня 2019 року зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєс-траційним номером 206, номер запису про право власності 21957738. Згідно запису у домовій книзі відповідачі у справі зареєстровані в АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині щодо усунення йому як влас-нику перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання від-повідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та ос-новоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, сталою практикою Європейсь-кого суду з прав людини, зокрема пунктом 24 у справі «Надточій проти Укра-їни», пунктом 23 у справі «Гурепка проти України», узяв до уваги відповідність принципу рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедли-вого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати ро-зумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. На підставі норм статей 16, 319, 321 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України суд підкреслив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування, розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У да-ному випадку ОСОБА_4 як власник квартири АДРЕСА_1 звернувся в суд з позовом про усунення перешкод у корис-туванні власністю. Суд чітко зазначив, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перебувають на реєстраційному обліку у належній на праві власності ОСОБА_7 квартирі без жодних правових підстав та вказав, що оскільки у від-повідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний ви-бір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійсню-ється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлен-ня, зокрема, права користування житловим приміщенням, позов ОСОБА_4 про зобов`язання Вороновицької селищної ради зняти з реєстрації відповідачів у спірній квартирі задоволенню не підлягає. Суд дійшов висновку про втрату ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права на користування спірною квартирою у зв`язку з переходом до позивача права власності. При цьому суд, вирішуючи заявлені позовні вимоги, застосував, як згадувалося вище, норми статей 71, 72 ЖК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 23 березня 2021 року, як правильними, об`єктивними, такими, що грунтуються на доказах, представлених суду сторо-нами у справі на доведення кожною з них своєї позиції щодо вирішуваного спору.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник відповідачів ад-вокат Грицуляк Т. П. в апеляційній скарзі вказує, що, сім`я ОСОБА_8 отримала 30 січня 2012 року виданий виконавчим комітетом Вороновицької селищної ра-ди ордер № 5 на квартиру АДРЕСА_1 і по-селилася в це помешкання. 05 грудня 2019 року відповідач дізнався, що право власності на цю квартиру оформлено на ОСОБА_6 , яка 05 серпня 2019 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від № 2968 продала житло ОСОБА_4 . В кінці 2019 року позивач самовільно замінив замки на вхідних дверях, обмеживши доступ у квартиру відповідачам. Представник від-повідачів вказує, що виданий його довірителям ордер на квартиру не оспорю-вався, є дійсним, реєстрація їх у цьому помешканні здійснена законно. Суд, на думку адвоката, не зазначив у рішенні підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Колегія суддів апеляційного суду визнає вимоги особи, яка подала скаргу, такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не спростовують вис-новків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 23 березня 2021 року. Апеляційний суд звертає увагу на ту фактичну обставину, що згідно норм статті 58 ЖК України ордер є підставою для вселення у надане житло, він є ад-міністративним актом, що відповідно до статті 59 цього Кодексу за певних об-ставин може бути визнаний недійсним у судовому порядку протягом трьох ро-ків з дня його видачі. Беручи до уваги, що ордер був виданий ОСОБА_1 у 2012 році, а право власності на спірне помешкання за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 206 зареєстроване за ОСОБА_6 у Дер-жавному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 серпня 2017 року за но-мером запису про право власності 21957738, то станом на день вирішення цієї справи питання визнання ордера на житло не є актуальним, воно неспроможне з огляду на те, що з 05 грудня 2019 року ( момент, коли відповідачам стало відо-мо про власника ОСОБА_6 ) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по день ухвалення судом рішення у цій справі не вчинили будь-яких дій, адекватних заявленим до них позовним вимогам. Звертає на себе увагу та обставина, що з моменту замі-ни в кінці 2019 року ОСОБА_4 замків на вхідних дверях квартири АДРЕСА_1 , чим обмежений доступ до квартири від-повідачам, останні протягом більше року, та й на даний час, не ставили і не ставлять питання про усунення їм перешкод у користуванні квартирою.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції послався на статті 71 та 72 ЖК України, зазначувані позивачем, за змістом яких при тим-часовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсут-нього може бути продовжений наймодавцем, а в разі спору - судом. Вказаною статтею ЖК України чітко визначені випадки збереження житлового приміщен-ня за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість міся-ців. Статтею 72 цього Кодексу визначений порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачено, що відпо-відне питання внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, про-вадиться в судовому порядку.

Застосовуючи викладений вище законодавчо встановлений порядок визнан-ня відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_9 не заперечували об`єктивного факту непроживання в спірному по-мешканні з часу отримання його у власність на підставі договору купівлі-прода-жу 23 серпня 2019 року позивачем ОСОБА_4 , заміною ним замків на вхід-них дверях. Однак відповідачі й не чинили з указаного часу і до ухвалення рі-шення у справі, а це рік і три місяці з грудня 2019 року, послідовних, унормо-ваних дій по доведенню свого права на користування квартирою.

За викладених фактичних обставин зазначення відповідачами наявності до-судового розслідування по факту незаконного заволодіння квартирами будинку АДРЕСА_3 не спростовує доводів позивача щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі більше ніж протягом шести місяців. Дії ОСОБА_4 щодо розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном, усунен-ня вчинюваних ним перешкод у користуванні житлом, як уже зазначалося ви-ще, у судовому порядку як єдиному визначеному законом порядку вирішення подібних питань, відповідачами не оскаржувалися.

Посилання скаржника в обгрунтування підстав оскарження судового рішен-ня на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, норми Конституції України, житлового законодавства в частині права кожного на жит-ло стосуються не лише довірителів особи, яка подала апеляційну скаргу, але й позивача. Захистивши право власника житла, суд разом з тим на законних під-ставах відмовив у задоволенні позову про зняття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з реєстрації у квартирі, застосувавши при цьому статтю 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання». Крім цього необхідно зауважити, що дана вимога заявлена ОСОБА_4 та його представником ад-вокатом Карнаухом А. П. до юридичної особи Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, яка не залучена до участі у справі, що є достатньою окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Належить визнати, що судом першої інстанції правильно визначені і засто-совані норми матеріального права, що регулюють виниклі і наявні правовідно-сини між сторонами у справі. В апеляційній скарзі не наводяться доводи пору-шення судом норм процесуального права, порушення або неправильного засто-сування судом норм матеріального права, її мотиви не можна визнати такими, що є достатніми для задоволення вимог скарги і скасування законного та об-грунтованого рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі наявних у справі доказів, наданих суду сторонами у справі, та добутих під час судового розгляду справи по суті.

Цивільним процесуальним кодексом України визначені межі розгляду спра-ви судом апеляційної інстанції. Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково подани-ми доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інс-танції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учас-ник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не об-межений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`яз-ковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розгля-даються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

?Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основополож-них свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних сво-бод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учас-ників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, виснов-ками експертів, показаннями свідків ( стаття 76 ЦПК України ).

Керуючись приписами частини десятої статті 84 ЦПК України, зважаючи на значення наявних у матеріалах справи доказів, необхідно зробити висновок про правильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності першої частини вимог позивача.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведен-ня може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною прак-тикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуд-дя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлу-мачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різ-ною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріаль-ного і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить під-став для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рі-шення слід визнати законним, обґрунтованим, тому апеляційну скаргу пред-ставника відповідачів належить залишити без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Грицуляка Тараса Петровича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 червня 2021 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький