Провадження № 2-з/522/287/21
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

09 червня 2021 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , інша особа ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом:

- накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 116,2 кв.м., житловою площею 50,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19627753, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , відповідно до договору купівлі- продажу від 12.01.2010 № 16

- заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, іншим особам та органам, а також будь-яким особам уповноваженим на виконання функції державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо речових прав на нерухоме майно відносно квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 116,2 кв.м., житловою площею 50,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19627753, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , відповідно до договору купівлі- продажу від 12.01.2010 № 16.

Заяву обґрунтовано тим, що 29.05.2020 між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) укладено договір про наміри № купівлі-продажу зазначеної квартири.

Пунктом 1 договору № продавець виразила намір в майбутньому, у строк, передбачений п. 5.1 цього договору, продати покупцю квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі п. 8 даного договору продавець отримала від покупця в якості забезпечувального платежу грошову суму в розмірі 2 000 доларів США, що на момент передачі грошей, відповідно до курсу НБУ становило 53 800 грн.

Проте станом на 01.06.2021 продавець ухиляється від виконання своїх зобов`язань, передбачених договором № та квартиру АДРЕСА_1 покупцю не продав через обставини, що не залежать від волі останньої.

ОСОБА_2 повернути грошові кошти та урегулювати відповідне питання у досудовому порядку відмовляється, на контакт не виходить та згідно електронних ресурсів на відповідних сайтах купівлі-продажу виставила зазначену квартиру на продаж.

Заявник, вважає так діяння ОСОБА_2 протиправними та в подальшому має намір підготувати у строк передбачений ЦПК України позов до неї про стягнення грошових коштів у розмірі 109 869,60 грн, що на момент подачі заяви, відповідно до курсу НБУ еквівалентно 4 000 доларів США.

Оскільки, існує ризик продажу вище вказаної квартири іншій особі, то на думку заявника, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь ОСОБА_1 .

Перевіривши вказану заяву, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Позов забезпечується, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії (ст. 150 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше 2-х днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вимогами ст. 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 200/12227/17).

У поданій заяві про забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 зазначає про те, що має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 109 869,60 грн, що на момент подачі заяви еквівалентно 4 000 дол. США.

Таким чином, ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з вимогами до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 109 869,60 грн за порушення нею зобов`язань за договором про наміри від 29.05.2020 № , натомість у заяві про забезпечення позову вона просить суд накласти арешт на квартиру ОСОБА_2 та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири, що не є співмірним і пов`язаним із майбутніми можливими позовними вимогами та не свідчить про те, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду в майбутньому у разі задоволення позову.

Заявником не надано суду доказів відсутності у ОСОБА_2 суми коштів, яку ОСОБА_1 має намір стягнути з неї в судовому порядку, а також доказів спроби ОСОБА_2 реалізувати належну їй квартиру.

Отже, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування та за відсутності доказів такого можливого ухилення, судом не може бути визнано достатньою правовою підставою для задоволення даної заяви.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходами забезпечення позову і предметом позовної вимоги з якою заявник має намір звернутися, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника права на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Суддя І.А. Павлик