СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7579/19

пр. № 2/759/301/21

02 листопада 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Сироти А.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора (03146, м. Київ, вул. Г.Юри, 9) про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, складеного від імені ОСОБА_4 , 03.04.2015р., посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В., зареєтрований у реєстрі за № 3-274 та стягнення судових витрат.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він є сином ОСОБА_4 . Все життя позивач підтримував із матір`ю тісні та теплі стосунки, був у курсі всіх подій її життя, вона обов`язково радилась щодо будь-яких своїх рішень. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Приблизно в середині 1990 р. у ОСОБА_4 почалися проблеми із здоров`ям, що було пов`язано не лише із віком, а й з виявленням у неї онкологічної хвороби. У 1997 р. вона перенесла мастактомію, все частіше скаржилась на наслідки ішемічної хвороби серця, атеросклеротичний кардіосклероз, потерпала від різкої зміни артеріального тиску. У 2011р. у ОСОБА_4 виявили рак щитоподібної залози, в 2013р. вона була прооперована. За власним станом здоров`я та через вплив сильнодіючих лікарських засобів ОСОБА_4 не завжди адекватно реагувала на все, що відбувається навколо неї. Бували періоди, коли вона чітко усвідомлювала де вона знаходиться , що відбувається, а іноді вона раптово починала плутатись у датах і подіях, не впізнавала оточуючих, або приймала їх за інших осіб. Відповідач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 і сестрою позивача. Приблизно з 2005р. вона все менше цікавилась життям власної матері, не надавала їй матеріальної та моральної підтримки. У 2006 році позивач сплатив відповідачеві вартість її частки у праві власності, яка за домовленістю сторін становила 20 000,00 доларів США. ОСОБА_4 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла синові -позивачу. З 2006р. відповідач майже не цікавилась життя матері: телефонувала вкрай рідко, не вітала зі святами, не відвідувала вдома та під час перебування у лікарях. 14.03.2019р. листом приватного нотаріуса КМНО Голяченко М.В. повідомила, що 03.04.2015р. ОСОБА_4 заповіла належну їй частину квартири АДРЕСА_3 відповідачеві. Вважає, вказаний заповіт недійсним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.05.2019р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.07.2021р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що організацію похорону матері відповідач здійснила самостійно, без жодної допомоги позивача. Позивач неодноразово ображав матір, влаштовував п`яні дебоші в квартирі з биттям посуду, ламанням меблів та нецензурною лайкою в бік матері. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що заповідачка - ОСОБА_4 в момент складення заповіту, не розуміла значення свої дій та не могла керувати ними. Медичні довідки, додані позивачем до позову, взагалі є неналежними доказами, так-як складені до 2015 року, а відтак не мають жодного відношення до предмету доказування, так як заповіт було складено в 2015р.

Суд, вислухавши думку позивача та представника відповідача, з`ясувавши всі обставини, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 /а.с.7/.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 - донькою/а.с.6, 69/.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина та була заведена спадкова справа.

З листа приватного нотаріуса Голяченко М.В. від 14.03.2019р. № 112/02-14/45/2018 позивачу стало відомо, що матір - позивача заповідала належну їй частину квартири від номером АДРЕСА_3 , який посвідчений Черноморченко О.В., державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, 03.04.2015р. за реєстровим № 3-274/а.с.16/.

11.03.2014р. ОСОБА_4 заповіла (зареєстрований в реєстрі за № 4-200) позивачу ОСОБА_1 належну їй на праві власності частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 /а.с.40/.

03.04.2015р. ОСОБА_4 склала новий заповіт в якому належну їй на праві власності частину квартири під АДРЕСА_3 заповідала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.64/.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1996р. квартира за адресою: АДРЕСА_4 належить ОСОБА_4 - 1/3 частина, ОСОБА_5 - 1/3 частина, ОСОБА_1 - 1/3 частина/а.с.54/.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 його дружині ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину від 01.04.2010р. на 1/6 частину квартири /а.с.57/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2016р. визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину та 1/6 частину, що загалом складає Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 /а.с.61/.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - розпорядження особи (заповідача) відносно належного їй майна, майнових прав та обов?язків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином. Як правочин він має відповідати всім вимогам, що звичайно пред?являються до правочинів відповідно до ЦК. Його значення полягає в тому, щоб визначити порядок переходу всього майна, майнових прав та обов?язків до певних осіб, який буде існувати після смерті заповідача.

Заповідач має право за своїм розсудом заповідати майно будь-яким особам, будь-яким чином визначити частки спадкоємців в спадщині, позбавити спадщини одного, кількох чи всіх спадкоємців за законом, не зазначаючи причин такого позбавлення, а також включити до заповіту інші розпорядження, передбачені правилами ЦК про спадкування, скасувати чи змінити складений заповіт.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки ОСОБА_4 внаслідок дії лікарських засобів, які вона приймала, не могла усвідомлювати, що саме підписує та які наслідки можливі у вчиненого нею правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки про причину смерті причиною смерті ОСОБА_4 стала хронічна серцева недостатність, атеросклеротичний атеросклероз/а.с.86/.

Медичну документацію, що міститься в матеріалах справи суд не приймає до уваги, оскільки вона вказує тільки на те, що померла ОСОБА_4 хворіла.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку , що заповіт був належним чином підписаний, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, відповідно до ст.1234ЦК України, доказів, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 207, 215, 225, 1216-1218, 1220-1223, 1233-1236, 1247, 1248, 1253, 1257, 1258, 1261 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко