Дата документу 17.11.2021 Справа № 937/2454/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/2454/21 Головуючий у 1 інстанції Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/3926/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10.11.2006 року; про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , від усіх рухомих і нерухомих речей, що їй належать.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27.09.1984. ОСОБА_3 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на спадщину від 27.07.1994 року. В 2000 року вказана земельна ділянка була ними приватизована та їм видано Держаний акт від 22.06.2000. 10.11.2006 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, погоджуючись з умовами, що при переході права власності на житловий будинок, право користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою.

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.03.2010, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2011 року у цій справі були скасовані рішення судів і справу направлено на новий розгляд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

20 листопада 2012 року Мелітопольський міськрайонний суд ухвалив рішення, яким визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року. Застосував положення ст.120 ЗК України, але не взяв до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована станом на 10.11.2006 року. В зв?язку з цим, вважає, доведеною незаконність вищевказаного рішення, оскільки ОСОБА_2 не надала суду жодного документу, щодо укладення з ОСОБА_3 правочинів щодо земельною ділянки, на якій знаходиться її житловий будинок. На теперішній час державний акт від 22.06.2000 не скасований, тому є належним підтвердженням права власності спільного сумісного майна подружжя. Однак вона позбавлена права володіти та користуватись земельною ділянкою, тому, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 13.04.2021 було відкрито провадження по справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та відзиву на позовну заяву. Відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10.11.2006 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позову про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 в заяві викладає такі ж обставини, що викладені в заяві у справі № 2-421/2012, згадує рішення суду у справі № 2-421/2012 та висловлює свою незгоду з цим рішенням суду. Проте, не наводить інших підстав або нових обставин для пред`явлення цієї заяви, а посилається лише на невірне застосування положення ст.120 ЗК України, в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, що свідчить про незгоду з вищевказаним рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ,на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427.

Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_5 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_5 судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили.

Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України».

Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Положеннями статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на незгоду із зазначеним судовим рішенням, вказує, що суди неправильно застосували норми права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

В силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, про те, що суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Доводи ОСОБА_1 про те, що при визнанні за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., судом було не вірно застосовано норми Земельного кодексу України колегією суддів відхиляються, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду іншої справи № 2/421/2012, рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти, установлені у яких, не потребують доказуванню.

Доводи скаржника щодо неправильності застосування судом норм права є безпідставними та зводяться до незгоди з судовим рішенням, яке було оскаржено в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 10.02.2020 року по справі № 335/4102/19.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що звертаючись із вказаною заявою, ОСОБА_1 в заяві викладає такі ж обставини, що викладені в заяві у справі № 2-421/2012, згадує вищенаведене рішення суду № 2-421/2012 та висловлює свою незгоду з цим рішенням суду.

Скаржником не наведено інших підстав або нових обставин для пред`явлення цієї заяві.

ОСОБА_1 в позовній заяві та апеляційній скарзі посилається лише на невірне застосування положення ст.120 ЗК України, в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року.

Вказані посилання та доводи скаржника зводяться до незгоди з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року.

Таким чином, суду першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: