СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6761/19

пр. № 2/759/293/21

15 листопада 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Сироти А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Дадіверіної Л.І.

свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, стягнення моральної шкоди, поновлення пропущеного строку позовної давності

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 з урахуванням уточнених позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 від 17.04.2000р. укладеного між ОСОБА_1 і ( ОСОБА_5 ) ОСОБА_4 зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» недійсним, укладеного внаслідок обману; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 вказану квартиру на користь позивача; скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 ; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 ; стягнути моральну шкоду (немайнову) шкоду у розмірі 300 000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 09.09.1997 року під час чергового приїзду з м.Ноябрьськ РФ в м. Київ, позивач прибав за особисті кошти трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , зареєструвавши даний договір у Київській універсальній біржі і Київському міському бюро технічної інвентаризації, в якій згодом і зареєструвався. На початку квітня 2000 р., дочка знаючи , що він з ОСОБА_3 придбали кілька квартир стала вмовляти переоформити вказану квартиру на неї оскільки у неї з`явився потенційний наречений, якому вона похвалилася, що є власницею квартири. ОСОБА_1 погодився тимчасово переоформити дану квартиру, особливо не вдаючись в деталі такого переоформлення і їх наслідки. Не читаючи документів, які йому надали на підпис він їх підписав. Також відповідач подала позов про виселення з квартири АДРЕСА_3 і зняття з реєстрації остаточно залишивши позивача на вулиці. Під час спроби вселитися в дану квартиру, ОСОБА_3 в жовтні 2017р. по телефону повідомила, що дану квартиру він начебто продав дочці. Вказаний договір купівлі-продажу позивач побачив при розгляді справи про вселення. Вважає, що даний договір є недійсним укладений під впливом обману. Крім того з метою уникнення цивільно-правової відповідальності ОСОБА_4 17.06.2020р. продала вказану квартиру громадянину ОСОБА_6 згідно договору купівлі продажу. Вважає, даний договір незаконним, укладений без повідомлення покупця квартири, що дана квартира спірна, а тому просить витребувати майно з чужого незаконного володіння. Вказані дії відповідача спричинили позивачу моральну шкоду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2019 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

23.09.2021р. ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з обставин викладених у уточненій позовній заяві.

Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог. Надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що у зв`язку з тим, що позивач особисто укладаючи договір купівлі-продажу від 17.04.2000р. знав який саме правочин він укладає та враховуючи те, що 19 років не вважав, що його право в 2000р. було порушене, просить застосувати строк позовної давності. Позивач підтверджує той факт, що він особисто вчиняв даний договір купівлі-продажу. При підписанні він підтвердив, що дана квартира не продана, не подарована, не перебувала під заставою, орендою чи арештом і належить продавцю на праві власності. Позивач здійснював оплату платежів пов`язану саме з оформленням договору купівлі-продажу, що підтверджується укладеним правочином. ОСОБА_4 не визнає будь-якого обману в її діях. Нормами діючого законодавства встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У даному випадку право власності у відповідача ОСОБА_4 на спірний об`єкт нерухомого майна виникло на підставі правомірно укладеного правочину. Просить відмовити в задоволенін позову.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, допитавши свідків в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.04. 2000 року ОСОБА_1 відчужив своїй дочці ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 /а.с.9/.

17.06.2020р. ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 продала ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу/а.с.89/.

Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 224 ЦК України (чинної на момент укладення договору) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 57 ЦК України (чинної на момент укладення договору) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадяни був змушений був укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Відповідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно положень ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач на обґрунтування позову посилається на те, що на момент укладення договору ОСОБА_4 привезла його в Київську універсальну біржу «Десятинну» та він не читаючи документів, підписав оспорюваний договір, чим підтвердив своє волевиявлення, але в судовому засіданні пояснив, що власним автмобілем разом з донькою приїздив на біржу та переписав квартиур на доньку.

Допитаний в судовому засіданні позивач як свідок ОСОБА_1 засвідчив, що його дружина керувала процесом купівлі-продажу квартири, ввела його в оману та зняла з реєстрації. Під договором підпис можливо і ставив, однак вже не пам`ятає, бо пройшло двадцять років.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 засвідчила, що позивач захотів продати сам доньці квартиру через біржу. На доньку довіреності ніколи не давав. Кошти за продаж квартири донька сплатила до підписання договору. Позивач з донькою поїхали до Товарної біржи автомобілем позивача «Українська біржа «Десятинна» та уклали договір купівлі-продажу.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при укладенні правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, будь-яких доказів про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не наведено та матеріали справи не містять.

Щодо застосування строку позовної давності заявлене представником відповідача слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення строку позовної давності суд не вбачає, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку із його необгрунтованістю.

Крім того, оскільки витребування з незаконного володіння ОСОБА_6 вказану квартиру на користь позивача; скасування реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 ; усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 ; стягнення моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн. є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 від 17.04.2000р. укладеного між ОСОБА_1 і ( ОСОБА_5 ) ОСОБА_4 , а тому вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 6, 14, 30, 203, 225, 230, 260,261 ЦК України, ст. 57,224 ЦК (чинного на момент укладення договору,) суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, стягнення моральної шкоди, поновлення пропущеного строку позовної давності- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко