Справа № 463/8345/20 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2677/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 квітня 2020 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 30 000 доларів США, за користування якими відповідач зобов`язується здійснювати плату в розмірі 5 000 доларів США за кожен місяць користування. Стверджує, що відповідач зобов`язався повернути кошти та плату за користування ними до 05 серпня 2020 року, однак ні за один місяць не сплатив відсотки за користування коштами відповідно до строків, визначених договором позики, що, на його думку, свідчить про ухилення ОСОБА_3 від виконання умов договору. Крім того, відповідачем не повернуто суми боргу. Зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Вказує, що оскільки договір позики укладено в доларах США, то встановлений індекс інфляції не враховується в даних правовідносинах, а три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 06 травня 2020 року до 08 вересня 2020 року складає 5 897.47 грн., що становить 212.52 долари США. Вважає, що у разі отримання в позику коштів в іноземній валюті позичальник зобов`язаний , якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 50 212.52 доларів США за договором позики від 05.04.2020 року.

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк 3/4» про визнання договору позики частково недійсним.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням уточнення позову, покликається на те, що з 2017 року сторони займаються спільною діяльністю і відповідачі фінансово спонсорували його грошима, у зв`язку з чим ним написана боргова розписка, в суму боргу по розписці були враховані проценти за користування коштами, а сума процентів одноразово сплачувалася за наслідками проведеної одноразової торгової операції. Стверджує, що отримав від відповідачів 25 000 доларів США з включенням процентів за користування коштами в розмірі 5000 доларів США. Зазначає, що визнає суму боргу в розмірі 30 000 доларів США, підтвердженою борговою розпискою, однак не погоджується з умовами окремого додаткового договору позики з умовами сплати по 5000 доларів США за користування грошима на місяць впродовж чотирьох місяців з травня 2020 року по серпень 2020 року, а також сплату по 200 доларів США за користування коштами за кожен день прострочення, оскільки таких умов в розписці від 05 квітня 2020 року немає. Вказує, що умови додаткового договору не відповідають реальній домовленості сторін, порушують його права та права членів його сім`ї, зокрема, неповнолітніх дітей, йому не були повідомлені п. 9.1-9.8 договору та не роз`яснено зміст ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, на які є покликання в договорі, договір не завірений, не містить підпису сторін на першій сторінці договору. Вважає, що відповідачі навмисне ввели його в оману, скориставшись довірою. Звертає увагу, що повернув відповідачам частину боргу в сумі 1450 доларів США та автомобіль разом з дорученням та дорученням його дружини з правом відповідачів продати автомобіль. З наведених підстав просить основний текст додаткового договору від 05 квітня 2020 року повністю визнати недійним.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 50 212,52 доларів США, а також 10 510 грн. судового збору.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк 3/4» про визнання договору позики частково недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що в оскаржуваному рішенні суду не наведено мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову, відтак фактично зустрічний позов по суті не розглянутий. Зазначає, що в рішенні суду надано оцінку лише розписці, яка сторонами не заперечується, не досліджено подані ним докази, в тому числі, і показання свідків, клопотання про допит яких відхилено з формальних міркувань. Вказує, що умови додаткового договору є кабальними та такими, що нереально виконати, не відповідають реальній домовленості сторін, порушують його права та права членів його сім`ї, зокрема, неповнолітніх дітей, йому не були повідомлені п. 9.1-9.8 договору та не роз`яснено зміст ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, на які є покликання в договорі, а договір не завірений, не містить підпису сторін на першій сторінці договору. Звертає увагу, що визнає борг в розмірі 30 000 доларів США, а решта частина позовних вимог є безпідставною, не підтверджена змістом розписки. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позову задовольнити частково та визнати недійсним п. 1.2 письмового договору від 05 травня 2020 року в частині сплати ОСОБА_1 додаткових 20 000 доларів США з розрахунку 5000 доларів США за період з травня по серпень 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 30 000 доларів США., однак боргове зобов`язання не виконав, що підтверджується наявністю у позивача боргової розписки, відтак відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, а також передбачені договором позики відсотки за користування коштами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається, як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дата її отримання.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967 цс15.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

З матеріалів справи вбачається, що 05 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняв 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 05 серпня 2020 року разом з платою за користування коштами.

Підписавши договір позики від 05 квітня 2020 року, сторони погодили умови, визначені ним.

Пунктом 1.1. договору позики від 05 квітня 2020 року передбачено, що факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

З долученої до матеріалів справи розписки від 05 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 підтверджує факт отримання коштів в сумі 30 000 доларів США згідно договору позики від 05 квітня 2020 року та зобов`язується повернути кошти та плату за користування ними в термін до 05 серпня 2020 року.

Суд першої інстанції встановив, що боргова розписка від 05 квітня 2020 року написана ОСОБА_3 та підписана ним, що не заперечується відповідачем.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_3 підтвердив, що підставою для отримання ним коштів є договір позики від 05 квітня 2020 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що йому не було відомо про умови договору позики.

Частиною 2 ст. 545 ЦК України передбачено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_1 частково чи повністю коштів за договором позики від 05 квітня 2020 року, факт передачі яких підтверджується борговою розпискою від 05 квітня 2020 року, а наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про те, що позичені відповідачем грошові кошти йому не повернуті.

Враховуючи те, що між сторонами укладено договір позики, оригінал боргової розписки від 05 квітня 2020 року на підтвердження факту передачі коштів в борг знаходиться у позивача, боржнику такий не повернуто, в матеріалах справи відсутні будь-які розписки ОСОБА_1 , як позикодавця, про повернення йому позичених коштів та процентів за користування позиченими коштами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що умови договору позики не виконані позичальником, що є підставою для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 30 000 доларів США боргу за договором позики.

Пред`являючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , крім заборгованості за договором позики, просив стягнути заборгованість за процентами за користування коштами в розмірі 20 000 доларів США та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 212.52 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 1.2. договору позики від 05 квітня 2020 року передбачено, що сторони домовилися, що плата за користування коштами становить 5000 доларів США в місяць, та сплачується готівкою 05 травня 2020 року, 05 червня 2020 року, 05 липня 2020 року, 05 серпня 2020 року в доларах США.

Оскільки умовами договору позики від 05 квітня 2020 року, які погоджені сторонами, передбачено сплату процентів за користування коштами в розмірі 5000 доларів США в місяць, що становить 20 000 доларів США за весь строк дії договору, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 902/417/18.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, ОСОБА_1 надав суду розрахунок трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання зі сплати процентів за користування грошовими коштами, з якого вбачається, що за період з 06 травня 2020 року по 08 вересня 2020 року їх розмір становить 212.52 доларів США.

Враховуючи те, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, розрахунок трьох процентів річних проведено відповідно до вимог чинного законодавства, відповідачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано свого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 212.52 доларів США підлягають стягненню з відповідача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк 3/4», про визнання договору позики частково недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту введення його в оману ОСОБА_1 під час укладення договору позики від 05 квітня 2020 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору позики від 05 квітня 2020 року вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відтак колегія суддів погоджується, що ОСОБА_3 не довів обману зі сторони відповідача під час укладення оспорюваного договору позики що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Крім того, в борговій розписці від 05 квітня 2020 року, написаній позичальником на підтвердження факту отримання коштів в борг, ОСОБА_3 зазначає, що кошти в розмірі 30 000 доларів США отримані ним саме на підставі договору позики від 05 квітня 2020 року, що свідчить про те, що на момент отримання коштів в борг та написання боргової розписки йому було відомо про вищезазначений договір позики, умови якого він погодив з позикодавцем, що підтверджується його підписом на оспорюваному ним договорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики від 05 квітня 2020 року ОСОБА_3 не укладав, а текст договору з ним не узгоджувався, спростовуються матеріалами справи, оскільки отримавши в борг кошти в розмірі 30 000 доларів США., він вчинив дії на виконання умов оспорюваного договору, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та підписано сторонами, в тому числі, і ОСОБА_3 , що свідчить про те, що він погодився з умовами договору позики від 05 квітня 2020 року, в тому числі і з умовами договору позики, зазначеними в п.п. 1.2, 7, 9.1-9.8.

Написана ОСОБА_3 розписка про отримання ним коштів в сумі 30000.00 доларів США містить посилання на отримання коштів згідно договору позики від 05 квітня 2020 року, про зобов`язання повернути кошти та оплату за користування коштами, що спростовує твердження позивача за зустрічним позовом, що йому не було відомо про зміст договору позики від 05.04.2020 року, укладеного з ОСОБА_1 .

Покликання апелянта на те, що умови договору позики від 05 квітня 2020 року, які визначені в п.п. 1.2, 7, 9.1-9.8 даного договору, є несправедливими, не є такими, що спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, позичальник, як сторона договору позики, мав можливість вносити свої пропозиції щодо істотних умов договору, в тому числі і щодо умови договору про сплату процентів за користування позиченими коштами, мав можливість узгодити з позикодавцем умову договору щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, однак погодився з тими умовами, які визначені сторонами в договорі позики від 05 квітня 2020 року, підписавши його, мав можливість взагалі відмовитися від укладення та підписання оспорюваного ним договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами укладення ним договору позики під впливом обману, а відтак і відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року сплату судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 відстрочено до ухвалення судового рішення відтак, з ОСОБА_3 підлягає до стягнення в дохід держави 17 026.20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 17 026.20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.11.2021 року

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк