Номер провадження 22-ц/804/1036/21
Номер провадження 22-ц/804/1036/21 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 червня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №243/14645/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 ,

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2021 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1992 року вона перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04 вересня 2007 року.

В період перебування у шлюбі, а саме 21 вересня 2005 року нею та ОСОБА_2 , як подружжям, за спільні кошти придбано нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 ..

Зазначена квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 .

Також зазначала, що 29 жовтня 2019 року вона дізналась, що 16 липня 2019 року ОСОБА_2 здійснено продаж спірної квартири ОСОБА_3 , про що укладено договір купівлі-продажу від 16 липня 2019 року та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О..

Вказувала, що на момент укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_3 16 липня 2019 року вона не надавала у будь якій формі згоди на продаж спірної квартири, а також не надавала ОСОБА_2 повноважень на укладання такої угоди щодо майна, співвласником якого вона є.

Зазначала, що відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Просила суд, визнати недійним договір купівлі-продажу від 16 липня 2019 року №3677, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_2 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис право власності № 32414938 від 16 липня 2019 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнати двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2 ..

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права приватної власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту встановлення обставин, які мали значення для вірного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог в частині визнання спірної квартири спільним сумісним майном її та відповідача через те, що це визначено та не оспорюється, оскільки така вимога позивача обґрунтована діями відповідача ОСОБА_2 у вигляді неправомірного відчуження спірної квартири без отримання у встановленому законом порядку її згоди на таке відчуження.

Також зазначає, що судом не враховано, що нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири від 16 липня 2019 року не було дотримано положення ст.47 Закону України «Про нотаріат» та вимоги ч.2 глави 13 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус не перевірив додержання умов, зазначених в цій заяві, оскільки заяву про надання згоди на укладання ОСОБА_2 договору продажу спірної квартири вона надавала 07 листопада 2008 року, тобто за 11 років до укладання договору, нотаріус не перевірив її паспортні дані та наявність волевиявлення та згоди на здійснення правочину. Не пересвідчився у достовірності даних, викладених у заві, оскільки на час надання згоди вона ще мала прізвище « ОСОБА_5 », але після розірвання шлюбу вона повернула своє прізвище « ОСОБА_6 ».

Вказує, що зазначена заява не відповідає вимогам глави 13 Порядку 296/5, яка забороняє приймати для вчинення нотаріальних дій документи, що не відповідають ст. 47 Закону України «Про нотаріат».

Оскільки, відповідно до вимог ст. 47 Закону України «Про нотаріат» не можуть бути прийняті для вчинення нотаріальних дій тексти нотаріально засвідчу вальних заяв, що не містить прізвища, ім`я та по батькові фізичних осіб, їх місце проживання та ідентифікаційний номер за даним Державного реєстру фізичних осіб платників податків, а також дату народження.

Отже, встановити фізичну особу, яка надавала згоду на продаж спірного майна це 07 листопада 2008 року неможливо, оскільки передбачених Законом ідентифікаційних ознак у вигляді дати народження та реєстраційного номеру облікової картки платника податків так заява не містить, документи які подаються для оформлення правочину, повинні відповідати вимогам Закону на момент вчинення такого правочину.

Посилання суду на відсутність паспорту позивача є підтвердженням недійсності договору купівлі-продажу, оскільки на момент його укладення нотаріус повинен був встановити факт наявності такої особи як « ОСОБА_7 ».

Також, зазначає, що законодавством України не встановлено порядку відкликання раніше наданої заяви, отже без реального механізму вчинення відповідної дії, суд фактично нівелює принцип правової визначеності.

Поза увагою суду залишилось те, що позивачем було вчинено дії, які вказують на зміну її волевиявлення шляхом звернення у березні 2019 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою по справі №243/3217/19. Зміст вимог відповідачу був відомий.

Враховуючи, що спірний правочин було вчинено саме під час судового провадження у цьому спорі, що підтверджує обізнаність що ОСОБА_2 про зміну волевиявлення особи.

Крім цього, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що позивач зазначала про те, що звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою по справі №243/3217/19 ще у березні 2019 року, тобто до укладення відповідачем оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, вона намагалась вжити юридично значущих дій для унеможливлення відчуження спірного майна шляхом заявлення вимог про забезпечення позову шляхом накладення на квартиру арешту, але ухвалою суду від 19 травня 2019 року у задоволенні її заяви було відмовлено, а ухвалою того ж суду від 25 червня 2019 року зазначену справу №243/3217/19 було передано з порушенням правил підсудності до Дарницького районного суду м. Києва. Протиправність ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2019 року було констатовано постановою Донецького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року, але відповідач у зазначений період 16 липня 2019 року, всупереч волевиявленню позивача, здійснив продаж спірної квартири.

Також зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що дії позивача ОСОБА_1 , направлені на зміну свого волевиявлення, могли бути виражені у відкликанні раніше посвідченої заяви, якою відповідачу надано згоду на здійснення правочину щодо нерухомого майна, яке перебуває спільній сумісній власності подружжя, не відповідаю вимогам закону, оскільки законодавчо не встановлено порядку (процедури) відкликання раніше наданої заяви, а також позивачем було вчинено юридично значущі дії що вказують на зміну її волевиявлення шляхом пред`явлення позову4 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою і той факт, що спірний правочин було здійснено відповідачем саме під час судового провадження по тій справі, підтверджує обізнаність відповідача про зміну волевиявлення позивача.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судовому засіданні апеляційного суду Чернявська О.Д., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду Завірюха М.Н., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. не з`явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 1992 року по 04 вересня 2007 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 20 червня 1992 року Ворошиловським районним РАЦС м. Донецька та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого повторно 24 вересня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №172604565 від 04 липня 2019 року, 17 серпня 2005 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А. посвідчено договір купівлі-продажу № 4792, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 придбав у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №186710638 від 29 жовтня 2019 року, 16 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно з п. 4 наведеного Договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 100 000 гривень, які продавець отримав від покупця у повному обсязі до підписання цього Договору у порядку, передбаченому діючим законодавством. Продавець своїм підписом на цьому Договорі підтверджує факт отримання вищевказаної грошової суму від покупця в повному обсязі.

Пунктом п`ятим Договору визначено, що ринкова вартість квартири, згідно з Висновком про вартість об`єкта оцінки, виконаного 16 липня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП « ОСОБА_8 », становить 289 000 гривень.

Також, продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього Договору; усі інженерні комунікації, що знаходяться в квартирі, перебувають у робочому стані і функціонують за призначенням; зазначена квартира не здана в найм (оренду), до цього часу нікому іншому не відчужена за будь-яким правочином, не заставлена, не перебуває у податковій заставі, у будь-якому спорі, під забороною або арештом, не обтяжена ніякими іншими зобов`язаннями перед третіми особами, відсутні будь-які права на володіння та користування квартирою у третіх осіб, в тому числі малолітніх та/або неповнолітніх, недієздатних та/або обмежено дієздатних; самовільних переобладнань у квартирі немає; а також не існує заборгованості по сплаті комунальних послуг; відчуження квартири здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства (п. 6 Договору). Факт відсутності заборони відчуження квартири, арештів та податкової застави підтверджується відповідними витягами та інформаційними довідками, виданими 16 липня 2019 року ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (п. 7 Договору). Продавець довів до відома покупця, що відсутні будь-які права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною квартирою, про що зроблено заяву, яка додається до примірника цього Договору та зберігається в справах ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу.

Відповідно до п. 9 Договору, цей правочин вчиняється за згодою дружини продавця, справжність підпису якої засвідчено на відповідній заяві 07 листопада 2008 року ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим № 9601, яка додається до примірника цього Договору та зберігається в справах ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу.

Задорожня І.Г. ( ОСОБА_6 ) надала згоду колишньому чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на його розсуд. Квартира, яка буде продаватися, є її спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 як така, що набувалась у період перебування у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заявою ОСОБА_7 від 08 листопада 2008 року, посвідченою приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , підлягає задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, встановлення відсутності волевиявлення позивача на укладення правочину, щодо якого виник спір, не залежить від зміни нею прізвища або ім`я та по батькові, а також відповідної заміни паспортних документів у зв`язку зі зміною особистих даних. Насамперед, в такому випадку повинні враховуватись дії позивача направлені на зміну свого волевиявлення, які могли бути виражені у відкликанні раніше посвідченої заяви, якою відповідачу надано згоду на здійснення правочину щодо нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б вказували на здійснення нею зазначених дій, а отже раніше надана та нотаріально посвідчена згода зберігала свою силу на момент укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 .. Також суд першої інстанції виходив з того, що визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є виправданим у даному конкретному випадку, зважаючи законодавчу визначеність правового статусу такого майна та відсутності спору щодо спростування спільності майна подружжя, що виключає розгляд питання з підтвердження презумпції права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають нормам матеріального та процесуального закону, а також наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.

Так, з приводу заяви відповідача, в якій він ставить питання про застосування загального строку позовної давності до правовідносин, які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу спірного майна з моменту розірвання шлюбу між сторонами у вересні 2007 року (т.ІІ, а.с. 64), колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Встановлено, не заперечується сторонами та не спростовано відповідачем, що у жовтні 2019 року ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права під час розгляду справи №243/3217/19 за її позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, яке знаходиться у спільній сумісній власності у вигляді квартири АДРЕСА_2 , оскільки їй стало відомо про укладення відповідачем оспорюваного по даній цивільні справі договору купівлі-продажу зазначеної квартири.

Враховуючи, що ОСОБА_1 про порушення свого права дізналась у жовтні 2019 року, а до суду із даним позовом звернулась у грудні 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, то підстав для застосування строку позовної давності у суду не має.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 1992 року по 04 вересня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 20 червня 1992 року Ворошиловським районним РАЦС м. Донецька. (т.І, а.с.17)

17 серпня 2005 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А. посвідчено договір купівлі-продажу №4792, згідно з якого ОСОБА_2 придбав у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

04 вересня 2007 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого повторно 24 вересня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку. (т.І, а.с.16)

Також встановлено, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні їх спільним сумісним майном у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, яке знаходиться у спільній сумісній власності, залишено без розгляду. Підставою для залишення позовної заяви без розгляду стала заява позивача, в якій вона, посилаючись на те, що їй стало відомо про укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири у зв`язку з чим у позивача виникла необхідність у зміні підстав та предмету позову.

Згідно договору купівлі-продажу від 16 липня 2019 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №186710638 від 29 жовтня 2019 року, 16 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Звертаючись у грудні 2019 року до суду з позовом про визнання зазначеного договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності, а також визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору купівлі-продажу зазначеної квартири в порядку ст. 65 СК України вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласника майна. Проте таку згоду вона надавала 07 листопада 2008 року і на час укладення відповідачем оспорюваного договору, її волевиявлення було іншим, згоду на реалізацію спільного майна вона не надавала.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Встановлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою. У позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання про поділ зазначеного майна.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено ОСОБА_2 16 липня 2019 року. (т.І, а.с.66)

У пункті 9 зазначеного договору купівлі-продажу квартири зазначено, що цей правочин вчиняється за згодою дружини Продавця, справжність підпису якої засвідчено на відповідній заяві 07 листопада 2008 року ОСОБА_10 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим №9601, яка додається до примірника цього Договору та зберігається в справах ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу.

Згідно глави 1 п.п.4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до ч.2, 3 ст.47 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) тексти нотаріально посвідчуваних правочинів, заяв, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту посвідчуваних правочинів, повинні бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб та їх ідентифікаційний код за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - без скорочень із зазначенням їх місцезнаходження. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місце проживання та ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків, крім уповноважених представників юридичних осіб, повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження.

Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем.

Згідно посвідченої 07 листопада 2008 року нотаріально заяви ОСОБА_7 надала згоду її колишньому чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах на його розсуд. Квартира, яка буде продаватися, є її спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 як така, що набувалась у період перебування у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заявою ОСОБА_7 від 08 листопада 2008 року, посвідченою приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу. (т.І, а.с.79)

Шлюб між сторонами розірвано 04 вересня 2007 року, після реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище їй ОСОБА_6 .

Згідно копії паспорту, виданого 18 березня 2009 року Куйбишевським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, прізвище позивача « ОСОБА_6 »

Отже, на час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, в порушення вимог глави 1 п.п.4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та ст. 47 Закону України «Про нотаріат» зазначені обставини та відомості перевірені не були.

Крім цього, не зважаючи на те, що законодавством строк дії заяви другого з подружжя про згоду на відчуження майна законом не встановлений, не можна не відзначити, що за аналогією норм матеріального закону варто піддавати перевірці заяви від другого з подружжя, інших учасників спільної сумісної власності, якщо від дати видачі заяви до дати посвідчення правочину про розпорядження спільним майном пройшло не більше шести місяців, адже у даному випадку не було враховано занадто тривалий час в 11 років, який сплинув з часу надання згоди колишньою дружиною на відчуження спірного майна та зміну прізвища останньої.

Отже, доводи апеляційної скарги, що заява ОСОБА_7 від 08 листопада 2008 року є неналежним доказом, є обґрунтованими.

Судом першої інстанції зазначеним вище обставинам та нормам матеріального закону не було надано вірної оцінки у їх сукупності, у зв`язку з чим, суд дійшов помилкового висновку що встановлення відсутності волевиявлення позивача на укладення правочину, щодо якого виник спір, не залежить від зміни нею прізвища або ім`я та по батькові, а також відповідної заміни паспортних документів у зв`язку зі зміною особистих даних.

Також не відповідають фактичним обставинам справи і висновки суду першої інстанції про відсутність дій позивача, направлених на зміну свого волевиявлення, які могли бути виражені у відкликанні раніше посвідченої заяви, якою відповідачу надано згоду на здійснення правочину щодо нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, оскільки зазначене нормами матеріального закону не врегульоване, а також, матеріали справи містять докази на підтвердження того, що між сторонами ще до часу укладення оспорюваного договору купівлі-продажу виник спір щодо нерухомого майна у вигляді спірної квартири, що підтверджується зверненням ОСОБА_1 у березні 2019 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, а також підлягають задоволенню і вимоги щодо визнання зазначеного майна спільним сумісним майном сторін та його поділ із визнанням права власності по ? за кожним.

Визнання договору купівлі-продажу судом недійсним має наслідком скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, наведене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням наведеного з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3842 гривень.

Керуючись ст. 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 16 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем та зареєстрований у реєстрі 16 липня 2019 року за №3677.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3842 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року.

Головуючий О.І. Корчиста