Номер провадження: 22-ц/813/1529/21
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Південна торгова компанія» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігоря Івановича про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

14 грудня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулось ТОВ «Південна торгова компанія» із вказаною позовною заявою та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача збитки в розмірі 803 244,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Протоколу №4 Зборів засновників ТОВ «Південна торгова компанія» від 10.08.2013 року відповідачем, який на час прийняття рішення був Засновником (Учасником) Товариства та його директором, було прийнято рішення про взяття в борг 100 000,00 доларів США та передати мопеди у кількості 321 шт. на суму 803243,90 грн. у заставу в якості забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань. Дане рішення було прийнято відповідачем з метою забезпечення виконання особистих зобов`язань перед ОСОБА_2 відповідно до договору позики від 11.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., чим на думку позивача завдано збитків Товариству у зв`язку з тим, що відповідач ухилився від виконання своїх владних управлінських функцій у якості директора Товариства та не використав грошові кошти за цільовим призначенням не спрямував для вирішення поточних господарських зобов`язань Товариства, а використав у власних цілях, при цьому передав у заставу третій особі 321 мопед, що спричинило виникнення додаткових зобов`язань у позивача перед третьою особою. Станом на день звернення позивача до суду заборгованість перед ОСОБА_2 не погашена, що є підставою для задоволення вимог позикодавця шляхом звернення стягнення на предмет застави, що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року в задоволенні позовної заяви ТОВ «Південна Торгова Компанія» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року про відмову у затвердженні мирової угоди та залишити позовну заяву без розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повинен був ще 13 травня 2020 року винести ухвалу про залишення позову без руху у зв`язку з повторною неявкою до суду позивача; судом першої інстанції не взято до уваги факт, що в процесі розгляду справи 25 лютого 2020 року до суду була подана заява від позивача та відповідача про затвердження Мирової Угоди між ними.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що позов та сама ця справа мають штучний характер, за відсутності збитків у позивача позов заявлено з метою створити умови для ухилення від матеріальної та кримінальної відповідальності. Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти в розмірі 799 300,00 грн., що еквівалентно 100 000,00 доларам США, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути в строк до 11.03.2014 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І., зареєстрований в реєстрі за №555.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики 11.09.2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Південна торгова компанія» в особі директора ОСОБА_1 укладено договір застави, за яким ТОВ «Південна торгова компанія» передало в заставу майно, а саме: 321 мопед загальною вартістю 803 243,90 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І., зареєстрований в реєстрі за №555.

Згідно п. 1.4 договору застави зазначене в договорі майно, що є предметом застави, передається під заставу за рішенням учасників ТОВ «Південна торгова компанія» згідно Протоколу №4 зборів засновників ТОВ «Південна торгова компанія» від 01.08.2013 року.

Протоколом загальних зборів учасників №3/2015 від 03.12.2015 року внесено зміни до статуту Товариства в частині складу засновників, в результаті чого засновником Товариства є ОСОБА_3 .

Так, позивач зазначав, що Товариству завдано збитків у зв`язку з тим, що відповідач ухилився від виконання своїх владних управлінських функцій у якості директора Товариства та не використав грошові кошти за цільовим призначенням не спрямував для вирішення поточних господарських зобов`язань Товариства, а використав у власних цілях, при цьому передав у заставу третій особі 321 мопед, що спричинило виникнення додаткових зобов`язань у позивача перед третьою особою. Станом на день звернення позивача до суду заборгованість перед ОСОБА_2 не погашена, що є підставою для задоволення вимог позикодавця шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Дійсно, в матеріалах справи відсутні докази щодо належного виконання відповідачем як позичальником обов`язку із повернення суми позики ОСОБА_2 . Разом з тим, вирішуючи питання щодо наявності завданих збитків Товариству внаслідок укладення відповідачем договору застави, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що мопеди, які перебувають у власності Товариства, передані в заставу рішенням учасників ТОВ «Південна торгова компанія» згідно Протоколу №4 зборів засновників ТОВ «Південна торгова компанія» від 01.08.2013 року.

Вказане рішення є чинним та не скасованим, а правомірність його прийняття не є предметом розгляду у вказаній справі, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно не вбачав правових підстав для встановлення протиправності дій ОСОБА_1 при переданні мопедів у заставу. Разом з тим, неправомірність поведінки особи є одним із основних елементів для притягнення до відповідальності у вигляді стягнення збитків.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно не встановлено вчинення ОСОБА_2 дій щодо звернення стягнення на предмет застави, внаслідок чого майно вибуло б з власності Товариства, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо передчасності заявлення позовних вимог щодо стягнення збитків, оскільки такі збитки мають бути реальними, а їх розмір підлягає доведенню позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також обґрунтування позивача щодо завдання відповідачем збитків, судом першої інстанції вірно не встановлено ознак порушення відповідачем прав позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія звертає увагу, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Положеннями п.1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку.

Згідно п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу належного сповіщення сторони позивача на судові засідання, які були призначені на 27.04.2020р. та на 13.05.2020р., а тому у суду першої інстанції не було підстав для залишення позову без розгляду.

Щодо законності та обґрунтованості ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року, то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено наступне.

Частиною 5 ст. 207 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2019 року у затвердженні мирової угоди, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «Південна Торгова Компанія» та ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННА ТОРГОВА КОМПАНІЯ» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., про відшкодування збитків у розмірі 803 244 грн., які завдані внаслідок неправомірних дій відмовлено та продовжено розгляд справи.

В мотивувальній частині ухвали зазначено, що представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Турута Є.І. заперечував проти задоволення заяви та зазначив, що затвердження даної мирової угоди порушення прав ОСОБА_2 , оскільки заставодавець не передав ОСОБА_2 у власність заставленого майна та не погасив борг.

На разі будь-яких додаткових пояснень та доказів з цього приводу сторонами не надано, а тому у суду першої інстанції не було підстав вважати, що затвердження мирової угоди в даній редакції не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб не має.

Зазначена мирова угода укладена на основі взаємних поступок сторін, які стосуються прав і обов`язків третьої особи ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції вірно вважав, що у визнанні мирової угоди необхідно відмовити і продовжити судовий розгляд справи.

Таким чином, суд першої інстанції взяв до уваги факт подання Мирової угоди між позивачем та відповідачем.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року залишити без змін.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк