ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 611/394/21

провадження № 22ц/818/4971/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2021 року в складі судді Коптєва Ю.А.

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення недоотриманої нарахованої пенсії, у якому просила стягнути з відповідача на її користь 67 521,44 грн недоотриманої пенсії, нарахованої померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка входить до складу спадщини на підставі свідоцтва про право на спадщину та постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 11 березня 2010 року у справі № 2-а-166/10, довідок від 17 грудня 2012 року № 4935/02-02 та 27 липня 2012 року № 3640/13-02.

Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та роз`яснено їй, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

На вказану ухвалу судді Тесленко Н.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу судді - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не взяв до уваги, що предметом її майнових вимог є зобов`язання відповідача виплатити їй нараховані, але не отримані спадкодавцем за життя суми пенсії, що увійшли до складу спадщини, тому справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства. Відмова у виплаті успадкованих коштів порушує її майнові права. Посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 є помилковим, оскільки у цій справі інший предмет спору.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді - скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір, та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення недоотриманої нарахованої пенсії, у якому просила стягнути з відповідача на її користь 67 521,44 грн недоотриманої пенсії, нарахованої її померлому чоловіку, яка входить до складу спадщини.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 11 березня 2010 року, яка змінена постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2011 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 ; визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області щодо відмови здійснити перерахунок державної пенсії, призначеної йому відповідно до статті 54 Закону України «Про статус у соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та перерахунок щомісячної додаткової пенсії відповідно до статті 50 зазначеного Закону; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області здійснити перерахунок державної додаткової пенсії ОСОБА_2 , призначеної відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус у соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірах шести мінімальних пенсій за віком, та 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та провести відповідні виплати з 01 квітня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

ОСОБА_1 як дружина померлого та спадкоємиця першої черги, вважаючи, що має право на отримання виплат на підставі зазначеної постанови суду, звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, проте отримала відмову.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позов подано з метою захисту спадкових прав позивачки, оскільки предметом заявлених позовних вимог є стягнення не отриманого спадкодавцем за життя перерахунку пенсії, тобто виплат, які, на її думку, є спадковою масою.

Позивачка мотивувала позовну заяву порушенням приписів цивільного законодавства та права власності на успадковані кошти, обґрунтовуючи своє право на отримання перерахунку пенсії, присудженого спадкодавцю за рішенням суду тим, що такі виплати входять до складу спадщини відповідно до статті 1227 ЦК України.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не стосуються оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання особою пенсійних виплат. Тобто, заявлені вимоги є майновими (стягнення грошових коштів), а правовідносини між сторонами - цивільними.

Оскільки спір має приватноправовий характер, справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 808/1346/18 і від 26 червня 2019 року у справі № 284/252/17, від 04 вересня 2019 року у справі № 750/7865/18, провадження № 14-392 цс 19.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17, провадження № 14-599цс18, є помилковим, оскільки спір у цій справі виник з інших фактичних обставин та не стосується питань спадкування, отже зазначена правова позиція у даному разі не є релевантною.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, дійшов помилкових висновків, що спір у справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, оскільки оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Отже, оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2021 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.