ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2021 року

м. Харків

справа № 642/5275/18

провадження № 22-ц/818/621/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року в складі судді Гримайло А.М.,

у с т а н о в и в :

У вересні 2018 року Харківська міська рада (далі - ХМР) в особі представника Білова Олександра Олександровича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила стягнути з відповідача безпідставно збережену орендну плату в розмірі 583 404, 60 грн.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі літ. «АБ - 3» загальною площею 2941,0 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 16 листопада 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сульженко Ж.О. за реєстровим № 1913.

06 вересня 2017 року Департаментом територіального контролю ХМР здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,2609 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «АБ - 3», право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 . За результатами обстеження складено акт згідно з яким межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж нежитлової будівлі.

Відповідно до інформаційної довідки та листів Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 03 січня 2017 року № 19 - 20.08-3-9/20-17, Департаменту земельних відносин ХМР від 05 січня 2017 року № 41/0/225-17 речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,2609 по АДРЕСА_1 , на якій знаходиться нежитлова будівля літ. «АБ - 3», не зареєстровані. ОСОБА_1 у період з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2018 року не сплачувала за користування земельною ділянкою плату у встановленому законом розмірі, внаслідок чого безпідставно зберегла у себе грошові кошти в розмірі 583 404, 60 грн.

03 квітня 2019 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 19 листопада 2017 року по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,2609 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності чи користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України). Отже, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за використання земельної ділянки відсутні. Зазначає, що позов ХМР є недоведеним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Довідки, надані ХМР, містять розбіжності щодо статусу ОСОБА_1 як власника нерухомого майна - фізична особа чи фізична особа - підприємець, та площі земельної ділянки. Оскільки позивач надає докази, в яких зазначено статус ОСОБА_1 , саме як фізичної особи - підприємця, позов повинен розглядатися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року позов ХМР задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХМР безпідставно збереженні кошти у розмірі орендної плати в сумі 583 404, 60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач фактично користується земельною ділянкою без достатніх правових підстав, хоча у нього виник обов`язок укласти договір оренди відповідної земельної ділянки. Розрахунок орендної плати здійснено ХМР з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята нежитловою будівлею. Сума, яка заявлена до стягнення, розрахована як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою для даної земельної ділянки. Таким чином, внаслідок протиправної поведінки відповідача ХМР була позбавлена можливості отримати дохід у розмірі 583 404, 60 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ХМР стягнуто судовий збір в розмірі 8 751,07 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що у зв`язку із задоволення позову, на підставі статті 141 ЦПК України, ХМР має право на стягнення з ОСОБА_1 суми судового збору в розмірі 8 751,07 грн, понесеного позивачем за подання позовної заяви.

30 вересня 2020 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неправильним, оскільки відсутні правові підстави вважати, що грошові кошти, які просить стягнути з неї ХМР, є безпідставно збереженим майном. Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - статті 1212- 1214 ЦК України.

Зазначає, що, у разі, якщо земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав, за відсутності витягу з нормативно - грошової оцінки, зазначене виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів за користування нею. Позивач не надав витягу з нормативно - грошової оцінки земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати, а тому, зважаючи на неможливість визначення площі земельної ділянки, яку вона використовує, а також на відсутність доказів щодо нормативно - грошової оцінки землі, необхідної для визначення розміру заявлених позовних вимог, розрахунки позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Вказує, що позов ХМР є недоведеним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Довідки, надані ХМР, містять розбіжності щодо статусу ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна - фізична особа чи фізична особа - підприємець та площі земельної ділянки.

26 листопада 2020 року ОСОБА_2 - представник ХМР подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі повно з`ясованих обставин, що мають значення для справи та дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі літ. «АБ - 3» загальною площею 2941,0 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 16 листопада 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сульженко Ж.О. за реєстровим № 1913. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2007 року за реєстраційним номером - 19070571, що підтверджується витягом Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ХМБТІ») № 16709813 від 19 листопада 2007 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Вказане також підтверджується даними в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 серпня 2017 року № 95779426.

Згідно з довідкою Департаменту земельних відносин ХМР від 05 січня 2017 року № 41/0/225-17 рішенням 49 сесії ХМР 5 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» від 27 жовтня 2010 року № 304/10 громадянці ОСОБА_1 надано в оренду строком до 01 жовтня 2015 року земельну ділянку площею 0,4169 га за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (штамповочний цех).

Відповідно до листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 03 січня 2017 року № 19-20.08-3-9/20-17 речові права на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь - якими юридичними або фізичними особами прав на вказану земельну ділянку, з урахуванням статтей 12, 80, 83 ЗК України, земельна ділянка площею 0,2609 кв. м по АДРЕСА_1 , перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

06 вересня 2017 року Департаментом територіального контролю ХМР здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,2609 кв. м по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «АБ - 3» загальною площею 2941,0 кв. м по АДРЕСА_1 . За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації. Межі земельних ділянок визначені відповідно до зовнішніх меж нежитлової будівлі.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Саме такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32 цс 19.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами статтей 1212 - 1214 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка не сформована, як об`єкт оренди, судова колегія відхиляє, оскільки між сторонами виникли недоговірні відносини, а не правовідносини з укладення договору оренди землі.

Згідно з статтею 5 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки отримують для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Вказаний витяг можливо отримати тільки у разі наявності розробленої та затвердженої, відповідно до вимог чинного законодавства, технічної документації на конкретну земельну ділянку.

Однак, відповідач із заявою про надання дозволу на складання технічної документації до ХМР не звертався.

При розрахунку суми вказаних збитків, завданих ХМР, враховувались нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на рік нарахування, межі, конфігурація та площа спірної земельної ділянки, які визначені до зовнішніх меж нежитлового приміщення належного ОСОБА_1 , та розмір сплаченого відповідачем земельного податку.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що надані позивачем розрахунки є належними доказами, які підтверджують розмір безпідставно збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2020 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова