Справа № 369/489/17
Провадження № 2/369/183/21
РІШЕННЯ

Іменем України

25.11.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

при секретарях судових засідань Мазурик Д.С., Житар А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача

АТ «ОТП Банк» Храновського В.М.

представників третьої особи

ТОВ «УКРМАГІСТРАЛЬ ЛТД» Леонова К.Ю., Чирського Ю.В.,

представника третьої особи

ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Галкіна Євгена Володимировича, комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Акціонерне товариство «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРМАГІСТРАЛЬ ЛТД» про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договорів купівлі-продажу він є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Між ним та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений іпотечний договір, за умовами якого передано в іпотеку вищевказане майно та у якості забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором. При укладенні договору іпотеки приватним нотаріусом було зареєстровано обтяження про заборону. Дана заборона не скасувалась, не знімалась та він станом на листопад 2016 року залишався власником майна.

Але 25 листопада 2016 року на його адресу було скеровано вимогу про звільнення домоволодіння, оскільки банк зареєстрував за собою право власності на вищевказане іпотечне майно на підставі рішень державного реєстратора Галкіна Є.В. №32408972 та №32407959 від 17 листопада 2016 року.

Вказав, що 27 червня 2013 року банком на його адресу направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги в розмірі 232 125 дол.США, та повідомлено про подальше звернення стягнення на майно у разі залишення вимоги без задоволення. За умовами п.6.4 іпотечного договору та направлення вимоги 03 липня 2013 року, банк мав право зареєструвати право власності на предмет іпотеки - 02 серпня 2013 року та в подальшому відчужити предмет іпотеки у строк до 02 серпня 2014 року. Але цим правом кредитор не скористався у встановлені строки та звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Крім того, йому повторно банк направив вимогу про погашення заборгованості 16 червня 2016 року, що не відповідає вимогам закону та договорам. Звернення стягнення мало відбуватись лише за рішенням суду, так як згоду на укладення договору іпотеки надавала також і дружина - ОСОБА_2 . Саме тому реєстратор не мав законних підстав у 2016 році реєструвати право власності за банком.

Рішенням суду з нього стягнено заборгованість в розмірі 223 207,09 дол.США та державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва 11 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження та постановою від 11 грудня 2014 року накладено арешт на все майно, в тому числі предмет іпотеки. Ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» встановлено, що у проведенні державної реєстрації має бути відмовлено, у разі наявності обтяжень. У даному випадку було обтяження, накладене при укладенні іпотечного договору, та арешт, накладений державним виконавцем.

Вказав, що при проведенні реєстраційних дій, відповідачем порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки житловий будинок не перевищує встановленого обмеження в 250 кв.м, та загальною площею складає 242,6 кв.м, що підтверджено технічним паспортом. Після вчинення всіх реєстраційних дій, реєстратор не припинив всіх обтяжень на майно. Враховуючи незаконність дій державного реєстратора, ним було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за якою відкрито кримінальне провадження.

Оскільки рішення реєстратора прийнято з грубим порушенням вимог чинного законодавства, умов укладених договорів, порушує його права, просив суд визнати незаконним та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора Галкіна Є.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32408972 від 17 листопада 2016 року та № 32407959 від 17 листопада 2016 року; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційні записи № 17481168, № 17481159, № 17481140, № 17481919, № 17481867, № 17481847; зобов`язати Комунальне підприємство «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 листопада 2016 року № 32407959, № 32408972, та про скасування реєстраційних записів № 17481168, № 17481159, № 17481140, № 17481919, № 17481867, № 17481847.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним і скасовано у ДРРПНМ рішення державного реєстратора Галкіна Є. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 листопада 2016 року № 32408972 та № 32407959. Скасовано у ДРРПНМ реєстраційні записи № 17481168, № 17481159, № 17481140, № 17481919, № 17481867, № 17481847. Зобов`язано КП «Бюро державної реєстрації» внести до ДРРПНМ інформацію про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 листопада 2016 року № 32407959, № 32408972 та про скасування реєстраційних записів № 17481168, № 17481159, № 17481140, № 17481919, № 17481867, № 17481847.

Постановою апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року скасовано в частині зобов`язання КП «Бюро державної реєстрації» внести до ДРРПНМ інформацію про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено частково. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від18 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2019 року справу прийнято до розгляду суддею Медведським М.Д. та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2020 року прийнято справу до розгляду суддею Дубас Т.В. та продовженого розгляд справи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2020 року до участі в справі залучено третю особу ТОВ «УКРМАГІСТРАЛЬ ЛТД».

08 вересня 2020 року до суду надійшли пояснення ТОВ «УКРМАГІСТРАЛЬ ЛТД». Вказали, що між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір. За рахунок кредитних коштів було придбано житловий будинок загальною площею 311,6 кв.м та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Дане майно передано в іпотеку. Через порушення умов договору, у червні 2013 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості. Оскільки заборгованість не сплачена, за позовом банку рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23 грудня 2013 року з ОСОБА_1 стягнено борг в сумі 223 207,09 дол.США та постановою державного виконавця від 11 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на нерухоме майно в межах суми стягнення. У подальшому для погашення заборгованості, банк у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки та на підставі рішення державного реєстратора від 17 листопада 2016 року зареєстрував за собою право власності. При цьому банком не порушено вимог щодо мораторію, оскільки площа житлового будинку складає 311,6 кв.м, щодо наявності арешту, оскільки такі відомості відсутні у відповідних реєстрах. Вважає, що позивач діяв недобросовісно, оскільки за наявності боргу перед банком, уклав договір дарування квартири для уникнення звернення стягнення на його майно. Тому оскаржувані рішенні відповідають чинному законодавству. Просили відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року до участі в справі залучено співвідповідача - Акціонерне товариство «ОТП Банк».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судове засідання 18.10.2021 позивач та представник позивача з`явилися. Позов підтримали та просили суд задовольнити.

Представник відповідача «ОТП Банк» в судове зсідання 18.10.2021 з`явився. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРМАГІСТРАЛЬ ЛТД» в судове засідання 18.10.2021 з`явився. Проти позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні.

В судовому засіданні 18.10.2021 було оголошено перерву до 17 год. 30 хв. В подальшому учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 19 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № ML-009/133/2007. За умовами договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 315 000 доларів США строком до 19 квітня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № РСL-009/133/2007, згідно з умовами якого позивач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1407 га, кадастровий номер :01:016:0028, та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цих договорів у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження № 4838517 та № 4838162 про заборону відчуження вказаного нерухомого майна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодавець надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішувати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, підписанням Договору іпотеки № PCL-009/133/2007 від 19 квітня 2007 року сторонами у статті 6 було досягнуто згоди щодо позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог п. 6.4 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право самостійно обирати такі шляхи позасудового врегулювання: іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством. Цим сторони дійшли згоди, що ціна продажу предмета іпотеки у випадку його продажу іпотекодержателем, буде визначатися наступним чином: а) початкова ціна предмета іпотеки визначається іпотекодержателем , але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки; при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту а) цього пункту, протягом одного місяця з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшення на 10 відсотків; при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту б) цього пункту, протягом двох місяців з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 20 відсотків; 2) при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому договорі) із зазначенням загальної суми боргових зобов`язань та граничного строку погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом одного року, а суму отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України.

Враховуючи положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

27 червня 2013 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, у якій зазначав, що якщо протягом тридцятиденного строку ця вимога залишиться невиконаною, то ПАТ «ОТП Банк» розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки у встановленому законом порядку, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, з метою захисту його порушених прав та інтересів.

Суд не погоджується з твердженням позивача, що іпотекодержатель мав право зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки лише 02 серпня 2013 року (за розрахунком позивача). Так ні договором, ні чинним законодавство не встановлений такий обов`язок іпотекодержателя, а встановлюються строк, з якого останній має право реалізувати позасудовий порядок звернення стягнення на майно та провести державну реєстрацію права власності на іпотечне майно. У позовній заяві не вказано яким саме пунктом договору або нормою закону встановлюються строки реєстрації права власності на майно у набувача. Суд враховує, що особа, право якої порушено, має право на обрання способу захисту на власний розсуд, як судовий, так і позасудовий порядок.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2013 року стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-009/133/2007 від 19 квітня 2007 року в сумі 223 207,09 доларів США, що станом на 14 червня 2013 року еквівалентно 1 млн 784 тис. 094 грн 27 коп.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва (далі - ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва) Січкар Р. М. від 11 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження № 45777558 з примусового виконання виконавчого листа № 755/25343/2013-ц, виданого 17 вересня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у вказаному розмірі.

Постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва Січкар Р.М. від 11 грудня 2014 року у виконавчому провадженні № 45777558 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення - 1 млн 784 тис. 276 грн 71 коп.

З матеріалів справи та пояснень учасників встановлено, що заборгованість не була погашена ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частини друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»).

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

17 листопада 2016 року за заявою іпотекодержателя державним реєстратором КП «Бюро державної реєстрації» Галкіним Є. В. було вчинено реєстраційні дії за № 32408972 та № 32407959 про реєстрацію за ПАТ «ОТП Банк» нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1

17 листопада 2016 року за номером запису про право власності № 17481919, № 17481867, № 17481847 державний реєстратор Галкін Є. В. на підставі вимоги ПАТ «ОТП Банк» про усунення порушення від 16 червня 2016 року № 12-4-10/2200 вніс відомості про державну реєстрацію за ПАТ «ОТП Банк» права власності на земельну ділянку площею 0,1407 га, кадастровий номер :01:016:0028, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

17 листопада 2016 року за номером запису про право власності № 17481168, № 17481159, № 17481140, № 17481140 державний реєстратор Галкін Є. В. на підставі вимоги ПАТ «ОТП Банк» про усунення порушення від 16 червня 2016 року № 12-4-10/2200 вніс відомості про державну реєстрацію за ПАТ «ОТП Банк» вказаного домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами.

Відповідно до пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Встановлення факту наявності обтяження майна можливе лише за умови реєстрації його у Державному реєстрі прав.

Тобто відсутність у Державному реєстрі прав такого запису є підставою для проведення державної реєстрації прав.

У матеріалах справи міститься постанова державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва від 11 грудня 2014 року про арешт усього майна боржника (позивача) та оголошення заборони його відчуження.

Також з матеріалів виконавчого провадження ВП 45777558 встановлено, що 12 серпня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва Рудьковською О.С. прийнято ще одну постанову про арешт усього майна боржника (позивача) та оголошення заборони його відчуження.

Разом із тим у наданих ОСОБА_1 . Інформаційних довідках з ДРРПНМ та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 грудня 2016 року № 75480162 та від 13 грудня 2016 року № 75665621 відсутні відомості про наявність арешту на все майно, накладених вищевказаними постановами державного виконавця.

У матеріалах виконавчого провадження ВП 45777558 також наявна довідка з ДРРПНМ та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №101831587 від 26 червня 2015 року, у якій також відсутні відомості про наявність арешту на все майно, накладеного постановою державного виконавця.

Також матеріали виконавчого провадження не містять підтвердження того, що постанови державного виконавця від 11 грудня 2014 року та від 12 серпня 2016 року були направлені учасникам виконавчого провадження та відповідно ними отримані. Наявні копії супровідних листів не містять взагалі будь-яких реквізитів, що підтверджують їх направлення банку (в додатках вказується, що постанова направляється першому адресату для виконання, другому (боржник) - до відома, а банк вказується третім адресатом, якому нічого не надсилалось).

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №65340064 від 14 березня 2020 року державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального УМЮ (м.Київ) внесені відомості про арешт майно боржника ОСОБА_1 за постановою від 12 серпня 2016 року (зареєстровано 14 березня 2020 року №27584408).

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що на момент вчинення реєстраційних дій (17 листопада 2016 року) постанова виконавця була чинною, але були відсутні записи у вищевказаних реєстрах або відомості про арешт усього майна ОСОБА_1 та відсутні докази про те, що кредитор та реєстратор володіли такою інформацією на час вчинення реєстраційних дій, що також підтверджується відповіддю начальника виконавчої служби на адвокатський запит ОСОБА_3 від 23 січня 2020 року. Крім того, наявність заборони, накладеної нотаріусом при посвідченні договору іпотеки, не перешкоджає проведенню реєстраційних дій іпотекодержателем такого майна, так як така заборона накладається саме в інтересах цієї особи. Тому доводи позивача про незаконність дій реєстратора не знайшли свого підтвердження.

Також суд не приймає доводи позивача про порушення законодавчих вимог про мораторій.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (чинного на час вчинення реєстраційних дій) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № РСL-009/133/2007, згідно з умовами якого позивач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1407 га, кадастровий номер :01:016:0028, та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому у договорі іпотеки загальна площа житлового будинку становить - 311,6 кв.м. Така ж сама площа будинку зазначена і у витягах з ДРРПНМ №248251598 від 15 березня 2021 року.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду копію технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що станом на 28 січня 2016 року загальна площа житлового будинку становить 242,6 кв.м. Даний доказ суд оцінює критично, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом. Жодних змін до правовстановлюючих документів на домоволодіння не вносилось, позивач не надав пояснення яким чином відбулась зміна площа житлового будинку та не надав належних та допустимі докази цим обставинам.

Крім того, загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, постанова від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Позовні вимоги не підлягають також до задоволення з тих підстав, що особа має звернутись до суду за захистом порушеного права, а звернення стягнення на іпотечне майно є правом кредитора та позасудовим способом захисту порушеного права кредитора через невиконання боржником умов основного договору. Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що його право є порушеним вчиненими діями кредитора та реєстратора, оскільки заборгованість ні ним, ні поручителем не була погашена (як повність, так і частково), ні в добровільному порядку, ні на виконання судового рішення, починаючи з 2013 року.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.11, 12, 15, 16, 81, 141, 200, 206, 263-265, 268, 274-279, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст. 33, 35, 36 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Галкіна Євгена Володимировича, комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «УКРМАГІСТРАЛЬ ЛТД» про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.В. Дубас