Житомирський апеляційний суд
Справа №276/754/21 Головуючий у 1-й інст. Бобер Д. О.
Категорія 20 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 276/754/21 за позовом ОСОБА_1 до Новоборівської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Бобра Д.О. у смт. Хорошів

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої в АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначила, що вона проживає у АДРЕСА_1 . Неподалік від її місця проживання знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якого значився ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємців не мав. Зазначила, що домоволодіння складається із земельної ділянки, площею 0,15 га та житлового будинку. Оскільки у вказаному будинку ніхто не проживав та не навідувався, тому з 2001 року вона почала користуватися земельною ділянкою та за власні кошти замінила кілька листів покрівлі, так як дах на будинку почав протікати. Вказала, що до органу місцевого самоврядування, а саме Новоборівської селищної ради з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування не зверталася, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка згідно інформації селищної ради є приватизованою та належить померлому ОСОБА_4 .

Виходячи із наведеного, посилаючись на те, що вона з 2001 року по даний час добросовісно, відкрито та безперервно обробляє та користується вищезазначеною земельною ділянкою, а також підтримує в належному стані будинок, що розміщений на ній, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги в сукупності аналогічні мотивам, викладеним у позовній заяві. Окремо наголошено на тому, що вона з 2001 року відкрито, добросовісно та безперервно володіє і користується земельною ділянкою, а тому вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в АДРЕСА_1 перебувала у власності ОСОБА_3 без виготовлення державного акту (а.с. 14).

Відповідно до довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №221 від 27.04.2021 року право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Із листа Новоборівської селищної ради №312/02-13 від 17.03.2021 вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_1 на даний час ніхто не проживає та не зареєстрований; вказаний будинок та земельна ділянка площею 0,15 га за вищевказаною адресою перебували у власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 12).

Згідно листа архівного відділу Житомирської районної державної адміністрації від 15.08.2021 в списку громадян, який є додатком до рішення ІІ сесії ХХ скликання Новоборівської селищної ради від 28 грудня 1994 року «Про використання земельних ресурсів селищної ради у 1994 році», за порядковим номером 157 значиться ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), розмір земельної ділянки 007.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що починаючи із 2001 року по даний час добросовісно, відкрито та безперервно обробляє та користується вищезазначеною земельною ділянкою, а тому просила визнати за нею право власності на цю земельну ділянку в порядку ст. 344 ЦК України.

На підтвердження доводів позовної заяви ОСОБА_1 надала довідки депутатів Новоборівської селищної ради ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із яких вбачається, що ОСОБА_1 понад 15 років добросовісно, відкрито та безперервно користується та доглядає за земельною ділянкою, площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі встановлених судом фактичних обставин справи, на підставі документів, долучених до позову передбачені законом правові підстави для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відсутні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх зазначених умов у сукупності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)).

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений ЗК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано застосував до спірних правовідносин і норми земельного законодавства.

Відповідно до змісту статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом положення статті 122 ЗК України вирішення питання щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради згідно зі статтею 12 ЗК України передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18)), на яку обгрунтовано посилався суд першої інстанції при вирішенні спору.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд також у своїй постанові № 583/1275/18 від 26.02.2021.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не зверталась до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу їй у власність або надання в користування земельної ділянки площею 0,15 га., за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що набувальна давність не є окремою підставою для набуття права на земельну ділянку та не дає будь-яких переваг при передачі земельної ділянки у власність або у користування, яка має здійснюватись в загальному порядку. Оскільки позивач не зверталась до органу державної влади чи місцевого самоврядування з клопотанням про передачу їй спірної земельної ділянки у власність чи користування за набувальною давністю, тому суд першої інстанції обгрунтовано вказав на відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,15 га за набувальною давністю.

Як вказувала ОСОБА_1 у позовній заяві, вона користується земельною ділянкою з 2001 року, а з позовом вона звернулась з метою оформлення права власності на земельну ділянку, однак такий спосіб захисту не є ефективним і не відповідає вимогам закону, оскільки законодавцем передбачено механізм отримання права на користування (отримання у власність) земельною ділянкою, передумовою чого є звернення до органів державної влади чи місцевого самоврядування з відповідним клопотанням.

Водночас, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що після смерті попереднього власника у 1999 році відкрилася спадщина на спірне майно, а тому суд обгрунтовано зазначив, що згідно положень ст. 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, висновки, викладені в постановах Верховного Суду, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи наведені в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 не зверталась до органу місцевого самоврядування, а саме до Новоборівської селищної ради з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка згідно інформації селищної ради є приватизованою та належить померлому ОСОБА_3 , не спростовують висновків суду першої інстанції за наявності правового механізму передачі земельної ділянки у власність територіальної громади.

Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Судді