ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/948/21Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/1067/21 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 301030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Хома М. В., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романська К.М.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Семенюка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу 601/948/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Семенюк Юрій Васильович, на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 20.08.2021 р., ухвалене суддею Білосевич Г.С., за позовом ОСОБА_1 до Кременецького районного комунального бюро технічної інвентаризації, заінтересована особа - державний реєстратор Кременецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

20.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог зазначив, що 20.10.2011 року рішенням апеляційного суду Тернопільської області по справі №22ц-32, визнано недійсним свідоцтво від 27.07.2006 р. про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Жолобівської сільської ради на ім`я ОСОБА_2 , скасовано державну реєстрацію права власності та визнано за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , виділено йому у власність майно.

Позивач вказав, що державна реєстрація прав згідно зазначеного рішення суду здійснена Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації 17.11.2011 року, реєстраційний №15217379, про що йому видано витяг №32075543 за підписом реєстратора ОСОБА_3 та начальника БТІ ОСОБА_4 .

Проте, всупереч рішенню суду, відповідач не визнає його право особистої власності на належне йому нерухоме майно і при реєстрації в графі «форма власності» зазначив приватна спільна часткова, а не особиста приватна власність. Крім того, відповідач за цим рішенням суду зареєстрував також і право власності на іншу 1/2 частину будинковолодіння за ОСОБА_2 , хоч суд, скасувавши право власності на майно, не визнав за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, а лише поділив майно.

ОСОБА_1 вказав, що з 2011 року не може з вини відповідача зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості у державного реєстратора Кременецької міської ради, оскільки не може беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості відповідним правовстановлюючим документом.

Позивач, на підставі статті 392 ЦК України, просив визнати за ним право особистої приватної власності на виділене в натурі нерухоме майно (окремий об`єкт), а саме на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ним на підставі вказаного рішення апеляційного суду.

Рішенням Кременецького районного суду від 20.08.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кременецького районного комунального БТІ, заінтересована особа - державний реєстратор Кременецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Семенюк Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, постановивши нове судове рішення про задоволення позову.

Представник зазначив, що судом не враховано того, що подання позову про визнання вже існуючого у позивача права власності на нерухоме майно - 1/2 частину житлового будинку, належного йому на підставі рішення суду, зумовлено невизнанням відповідачем його особистої власності на конкретно визначене майно унаслідок зазначення у витязі про державну реєстрацію форми власності приватна спільна часткова.

Адвокат вказав, що подання до суду іншого позову не буде відповідати ефективному способу захисту його порушеного права.

Адвокат Семенюк Ю.В. зазначив, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд, всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України, не врахував правові позиції Верховного Суду, та не надав відповіді на усі доводи, на які посилався позивач.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Представник відповідача Кременецького районного комунального БТІ Булава М.А. в судове засідання в апеляційний суд не з`явилася, хоч про розгляд справи належно повідомлена. Представник подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що відповідач Кременецьке районне БТІ не отримало копію апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів, розглянувши заявлене клопотання, вважає, що у його задоволенні слід відмовити, оскільки з матеріалів справи видно, що відповідачу Кременецькому районному комунальному БТІ 16.09.2021 року електронною поштою направлено копію апеляційної скарги ОСОБА_1 . Кореспонденція успішно доставлена 16.09.2021 року о 15 годині 22 хвилини ( а.с. 86, 87).

Враховуючи наведене, колегія суддів ухвалила розгляд справи провести без участі представник відповідача.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що Кременецьке районне комунального бюро технічної інвентаризації згідно чинного на час виникнення правовідносин законодавства зареєструвало право влаcності позивача на 1/2 частину будинку, належне позивачу право відповідач визнає та не оспорює, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом установлено, що згідно рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20.10.2011 року визнано недійсним свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності від 27.07.2006 р., видане виконкомом Жолобівської сільської ради на ім`я ОСОБА_2 та рішення виконкому Жолобівської сільської ради від 19 червня 2006 року №9 «Про порядок оформлення права власності на нерухоме майно». Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 за реєстровим номером 152173379. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 . Зокрема, виділено у власність ОСОБА_1 гараж 1-1 площею 29,6кв.м,, 1/2 коридор 1-5, площею 6,85 кв.м., кімнату 1-8, площею 17,5 кв.м., кімнату 1-9, площею 11,9 кв.м., лоджію 1-14, площею 2,5 кв.м., 1/2 коридору 1-10, площею 8,0 кв.м., кімнату 1-12, площею 14,9 кв.м., кімнату 1-13, площею 13,9 кв.м. У власність ОСОБА_2 виділено підвал 1-2, площею 6,4 кв.м., підвал 1-3, площею 5,5 кв.м., кухню 1-4, площею 31,4 кв.м., Ѕ коридор 1-5, площею 6,85 кв.м., кухню 1-6, площею 14,8 кв.м., кімнату 1-7, площею 31,4 кв.м., 1/2 коридору 1-10, площею 8,0 кв.м., кімнату 1-11, площею 16,4 кв.м.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №32075543 від 17.11.2011 року ОСОБА_1 належить 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , форма власності - приватна спільна часткова.

З матеріалів справи видно, що 08.04.2021 року ОСОБА_5 звертався в Кременецьке РК БТІ з вимогою про внесення виправлення у запис про державну реєстрацію прав, а саме до графи «права власності», виключивши з даної графи «спільна часткова».

Відповідно до повідомлення Кременецького РК БТІ від 12.04.2021 року, реєстрація права власності належної ОСОБА_1 частини нерухомого майна в АДРЕСА_1 проведена реєстратором Хомлюк С.М. 17.11.2011 року правомірно, відповідно до рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20.10.2011 року.

Згідно статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має прав на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмовити в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення.

Як вірно установлено судом, предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Як установлено судом, право власності позивача на 1/2 частину будинковолодіння в АДРЕСА_1 підтверджується рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2011 року (а.с.7 10).

Також право власності позивача на нерухоме майно підтверджується витягом про державну реєстрацію від 17.11.2011 року №32075543, тому висновок суду щодо відсутності підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно відповідно до статті 392 ЦК України відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не визнає право власності позивача на нерухоме майно не відповідають обставинам справи.

Представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 прагне здійснення державної реєстрації свого права особистої приватної власності на майно, як на окремий об`єкт, а відповідач всупереч вимогам закону вказує у документі про державну реєстрацію прав про те, що будинок належить йому на праві спільної часткової власності.

Однак, будь - яких вимог, в контексті Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо оскарження можливих дій державного реєстратора, чи зобов`язання вчинити певні дії, позивач не заявив, тому доводи скарги про те, що позовні вимоги стосувалися визнання неправомірними дій державного реєстратора не відповідають обставинам справи.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Як видно із змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року, № справи 916/1608/18, на яку представник позивача посилається в апеляційній скарзі, позовні вимоги щодо визнання неправомірними дій державного реєстратора та визнання недійсним рішень про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень стосувалися проведення державної реєстрації права власності, тому Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині зазначених вимог. Крім того, у справі констатовано, що відповідачем має бути саме міська рада як власник земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт нерухомості. З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача (Юридичного департаменту міської ради), то в позові про визнання права власності відмовлено.

Отже, обставини у справах є різними, що було враховано Кременецьким районним судом при вирішенні спору, який розглядається, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Також висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постановах від 02 травня 2018 р. у справі №914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі №904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі №910/8880/18, на які посилається позивач, зроблені у спорах з інших правовідносин.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, підстави для скасування оскаржуваної ухвали, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Семенюк Юрій Васильович - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 20.08.2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 29.11.2021 року.

Головуючий

Судді