Справа № 522/6920/20
Провадження № 2/522/2773/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання - Смоковій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 29.04.2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 стало відомо, що належну йому квартиру було шахрайським шляхом переоформлено на іншу особу. Так, позивачу на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 28.12.2012 року належала квартира АДРЕСА_1 . 05.12.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що зазначений договір купівлі-продажу він не підписував, під час укладання правочину присутнім не був. 14.02.2017 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . З огляду на те, що майно вибуло із власності позивача не за його волею, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л., реєстровий номер 190; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33852646 від 14.02.2017 року 15:17:04, яке було прийняте приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Галиною Леонідівною; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.04.2020 року забезпечено позовну заяву шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

19.05.2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовну заяву не визнає, зазначає що у законний спосіб придбала квартиру та просить відмовити у задоволенні позову.

27.05.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено що у відзиві відповідачем не викладено жодних підстав, доводів, заперечень, міркувань по суті позовної заяви.

У судове засідання 28.05.2020 року з`явився представник позивача, відповідач ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_7 , інші сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Позивач підтримав позовну заяву у повному обсязі, відповідачі позовну заяву не визнали.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.05.2020 року позовну заяву залишено без руху.

02.06.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси було подано заяву позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2020 року позовну заяву призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання 09.07.2020 року з`явився представник позивача, представник відповідача ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_8 та їх представник, інші сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання 24.09.2020 року з`явився представник позивача, відповідач ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_7 , інші сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

У судові засідання 19.01.2021 року, 02.03.2021 року, 08.04.2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача ОСОБА_6 , інші сторони не з`явилися, повідомлялись належним чином.

У судове засідання 27.04.2021 року з`явились представник позивача, представник відповідача ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_8 , інші сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 28.12.2012 року належала квартира АДРЕСА_1 .

20 вересня 2016 року ОСОБА_1 було отримано новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 у зв`язку із втратою попереднього паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 від 10.02.2015 р.

05.12.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

14.02.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

06.03.2017 року старшим слідчим Суворовського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Жеребним О.В. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0001024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 УК України, за заявою ОСОБА_1 про те, що в літній час 2016 року невстановлена особа шахрайським шлязом входження в довіру ОСОБА_1 заволоділа його квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

В рамках кримінального провадження №0001024 від 06.03.2017 р. Одеським науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України проведено почеркознавчу експертизу за результатами якої складено висновок експерта №195-П від 21.05.2020 року. Згідно до зазначеного висновку експерта підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» в договорі купівлі-продажу від 05.12.2016 р. виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позивач зазначає, що він не був присутнім під час укладення правочину купівлі-продажу від 05.12.2016 р., договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 05.12.2016 р. не підписував, з огляду на що просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л., реєстровий номер 190; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33852646 від 14.02.2017 року 15:17:04, яке було прийнято приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Галиною Леонідівною; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і про захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові колегії суддів Другої судової палати КЦС від 22.01.2020 р. у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

Велика Палата ВС зазначила, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позивач не мав волевиявлення на продаж квартири АДРЕСА_1 , він не підписував договір купівлі-продажу від 05.12,2016 р. та не уповноважував будь-кого на вчинення такого правочину.

Оскільки позивач не підписував договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.12.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , такий договір є неукладеним.

Виходячи з вимог, передбачених ст. ст. 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому подальше визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужується нерухомість - акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред`явити віндикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухомість, в даному випадку до відповідача, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України, який в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9 роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

З огляду на наведене, враховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.12.2016 р. . між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є неукладеним, не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Також не підлягає задоволенню позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33852646 від 14.02.2017 року 15:17:04, яке було прийнято приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л., яка є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Стаття 321 ЦК України передбачає непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до статті 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відтак, майно, що вибуло поза волею власника підлягає витребуванню на його користь з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню, оскільки не є належним способом захисту порушеного права.

У відповідності до положень ст. ст. 13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, поясненнями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

Відповідно до п. 6, 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обгрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є поважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених осіб.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими совами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, параграф 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177, 209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності - задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) судовий збір у сумі 840,00 грн. (вісімсот сорок гривень).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 11.05.2021 року.

Суддя Д.Ю. Донцов