Справа № 724/72/21
Провадження № 2/724/195/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2021 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Гураль Л.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Сенік М.І.

представника позивача: ОСОБА_1 -Завгородня С.Г.

представника відповідача: Бабічук Д.Д.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хотині Чернівецької області справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання права власності на земельну ділянку

І. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

13 січня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначає, що 01.07.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого позивачка прийняла в дар житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому відповідачка без достатніх на те підстав оформила право власності на земельну ділянку, розташовану під будинком позивачки.

Будь-яких угод щодо відчуження права власності на земельну ділянку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладено.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №518166 від 10.09.2012, кадастровий номер :01:001:0125 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0908 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і на даній земельній ділянці розташований житловий будинок позивачки.

Зазначає, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Так, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

У серпні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом про визначення розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0800 га.

Однак, постановою Верховного Суду від 09.09.2020 по справі №724/1271/15-ц визначено, що саме по собі визначення розміру земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, без визнання відповідного права на таку ділянку, при тому, що спірна земельна ділянка належить відповідачці на праві власності, є неефективним способом захисту порушених прав позивачки.

Водночас, Верховний Суд виходив з того, що позивачка не позбавлена права на звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами або шляхом встановлення сервітуту за рішенням суду.

Відповідно до висновку №656 від 23.09.2016 судової земельно-технічної експертизи, яка була проведена в рамках справи №724/1271/15-ц, розмір земельної ділянки, який необхідний для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 складає 0,0800 га.

Враховуючи вищенаведене просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідачки подав відзив на позов, відповідно до якого зазначає, що визнання права власності за позивачкою на спірну земельну ділянку без оспорення права власності відповідачки на земельну ділянку (витребування майна з чужого незаконного володіння) є неефективним способом захисту порушених прав позивачки.

Крім того, у будь-якому випадку, наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи.

Стверджує, що відповідачка є власником земельної ділянки площею 0,0908 га для обслуговування житлового будинку, а відповідно до ст.. 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності.

Також звертає увагу, що в даному випадку втручання в право особи на мирне володіння майном є несумісним з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір дарування житлового будинку був укладений 01.07.2003 і будь-яких цивільно-правових угод щодо відчуження права власності на земельну ділянку між сторонами не було укладено. За таких обставин строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом сплив 01.07.2006.

Також представник відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Судом в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з огляду на те, що рішення суду, що набрало законної сили, на яке посилається представник відповідача у клопотанні, ухвалено не між тими самими сторонами, і не про той самий предмет спору, а тому підстав для закриття провадження у справі з цих підстав суд не вбачає.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Щодо строку позовної давності, вважає, що такий не пропущений, оскільки після рішення Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №724/1271/15 позивачу стало відомо про ефективний спосіб захисту порушеного її права.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 27.01.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.02.2021.

Ухвалою суду від 23.02.2021 відкладено підготовче судове засідання на 17.03.2021, у зв`язку з поданням представником відповідачки відзиву на позов та надано можливість позивачці підготувати відповідь на відзив.

Судове засідання 17.03.2021 було відкладено за заявою представника позивачки та надано можливість ознайомитися з матеріалами справи.

Ухвалою суду від 02.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.04.2021.

В судовому засіданні 16.04.2021 та 14.05.2021 судом було оголошено перерву, з підстав неможливості вирішення даного спору в даному судовому засіданні.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 01.07.2003 між ОСОБА_3 (Даритель) та ОСОБА_2 (Обдарована) був укладений договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.07.2003 ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Зі змісту державного акут на право власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0908 га, що розташована в с. Колінківці, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка) (а.с.8).

Судом встановлено, що у серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визначити розмір земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0800 га.

Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 в задоволені позову було відмовлено та викладено наступний висновок (а.с.9-14).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законодавством, чинним на час набуття ОСОБА_2 права власності на будинок, не було передбачено переходу до особи, яка набула право власності на будівлю, розміщену на земельній ділянці, права власності на цю земельну ділянку або її частину. Крім того, суди виходили з того, що права ОСОБА_2 як власниці житлового будинку, господарських будівель та споруд не були порушені, оскільки факт такого порушення не доведено. У спірному випадку відповідачка право власності на спірну земельну ділянку набула після отримання позивачкою у власність житлового будинку. Тому за наявності у відповідачки права власності на спірну земельну ділянку вимоги позивачки про виділення їй для обслуговування будинку земельної ділянки задоволенню не підлягають.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Такий правовий висновок щодо застосування статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 23 вересня 2016 року № 656, складеним судовим експертом Спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» ОСОБА_4 , розмір земельної ділянки, необхідний для обслуговування житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , становить 0,0800 га (а.с.15-25).

ІV. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ Про власність). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції на 01.07.2003) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно з ч.1 ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції на 01.07.2003) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо набуття права власності чи користування відповідачкою на спірну земельну ділянку на час укладення договору дарування, за яким житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці, перейшов у власність позивачки.

Тобто, звідси вбачається, що спірна земельна ділянка не набула ознак об`єкта права власності на момент укладання договору дарування житлового будинку, а право власності на спірну земельну ділянку виникло у відповідачки лише у 2009 році.

Водночас в силу положень земельного законодавства саме позивачу у справі належало вчинити необхідні дії щодо юридичного оформлення земельних правовідносин згідно із вимогами законодавства щодо наслідків переходу права власності на земельну ділянку, необхідну для користування житловим будинком.

За змістом статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Стаття 16 Закону України Про Державний земельний кадастр встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що з набуттям позивачкою права власності на житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку.

Посилання представника позивача на висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №689/26/17, під час розгляду цієї справи не підлягають застосуванню, оскільки в рамках справи №689/26/17 було встановлено, набуття земельною ділянкою ознак об`єкта права власності на підставі державного акту до укладення правочину про відчуження нерухомості.

В даній справі спірна земельна ділянка таких ознак не набула.

Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Також судом враховується, що право власності відповідачки на спірну земельну ділянку не припинено, а тому задоволення позовних вимог призведе до подвійного власника однієї і тієї ж земельної ділянки.

Крім того, звертається увага позивачки, що в постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 у справі №724/1271/15, судом роз`яснено ефективні способи захисту порушеного права (визнання права власності на земельну ділянку або шляхом встановлення сервітуту за рішенням суду), а позивачка вже на власний розсуд звертається з відповідним позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене, в позові слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Щодо застосування позовної давності у спірних правовідносинах.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 141 ч.3 п. 4 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідачки подано суду:

- договір №66-02/2021 від 21.02.2021 про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Бабічук Д.Д. та ОСОБА_3 (а.с.48-52);

- угоду про узгодження розміру гонорару від 21.02.2021 в розмірі 12598,50 грн. (а.с.53-55);

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат із зазначенням виду правової допомоги, кількості витрачених годин та вартості за одну годину, на загальну суму 12598,50 грн.;

- квитанції серія АБ №1001/66-02/2021 від 22.02.2021 на суму 4767,00 грн., серія АБ №1302/66-02/2021 від 31.03.2021 на суму 4767,00 грн., серія АБ №1503/66-02/2021 від 15.04.2021 на суму 3064,50 грн.

Доводи представника позивача про те, що відповідачка не уповноважувала адвоката Бабічука Д.Д. на ведення справи в суді, оскільки в силу свого віку не могла укласти договір про надання правової допомоги в м. Чернівці, судом до уваги не приймаються, оскільки ґрунтуються на припущеннях представника позивача.

Вцілому, з вказаних документів вбачається, що відповідачка понесла витрати на послуги адвоката в розмірі 12598,50 грн., які включали в себе: надання консультацій з правових питань, аналіз поданих клієнтом документів та розробка стратегії, аналіз судової практики, підготовка відзиву на позов, складання заяв та клопотань, підготовка до судового розгляду та представництво інтересів у суді.

При цьому, представник позивачки не скористалася можливістю згідно ст. 137 ЦПК України довестинеспівмірність заявлених вимог та не подала до суду жодних заяв та доказів на спростування заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача щодо необхідності стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12598,50 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (зареєстрованої: АДРЕСА_3 , проживаючої: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12598,50 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень 50 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду, а якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10 червня 2021р.

Суддя: Л. Л. Гураль