Дата документу 17.05.2021
Справа № 501/2807/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Тимко М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , державного реєстратора Комунального підприємства «Регіональне Бюро державної реєстрації» Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Алєксєєвої Юлії Сергіївни (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання недійсним запису про реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з даним позовом (у редакції згідно з відповідною заявою про зміну підстав позовних вимог про визнання недійсним запису про реєстрацію права власності від 06.11.2019 р.), в якому просить:

- визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ОСОБА_3 вчинену згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, індексний номер витягу 117829369 21.03.2018 р. державним реєстратором КП Бюро технічної інвентаризації Новоселівської сільської ради Алєксєєвою Юлією Сергіївною про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ОСОБА_3 , згідно його заяви від 16.03.2018;

- судові витрати стягнути з Відповідачів (т.2 а.с.9-17).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що державний реєстратор, будучи посадовою особою, згідно ч.2 ст.19 Конституції України має обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, підмінила собою рішення суду та позбавила позивачів права на житло.

Крім того, як зазначає позивач, право вимоги до ОСОБА_1 , за укладеним нею договором про іпотечний кредит № 41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012 р., виникло у ОСОБА_3 на підставі Договору відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеного 18.10.2017 р., між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» та позивачкою. Даний договір був укладений на виконання Договору № 03/2017-ц про відступлення прав вимоги від 18.10.2017 р. Зазначені договори про відступлення прав вимоги, на думку позивачки, укладені з порушенням чинного законодавства та є недійсними, адже останні фактично є договорами факторингу, набувачем права вимоги за якими може бути лише фінансова установа.

Крім іншого, як вказує ОСОБА_1 , перехід права власності на предмет іпотеки відбувся з порушенням вимог ст.ст.3, 15, 16, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки нотаріус як державний реєстратор не мав права здійснювати державну реєстрацію прав без вчинення нотаріальної дії, а також всупереч умовам укладеного між сторонами договору іпотеки та ст.ст.35-37 Закону України «Про іпотеку», оскільки позивачці не було направлено вимогу про усунення порушень та повідомлення про реалізацію іпотекодержателем свого права звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 , як на підставу задоволення заявлених нею позовних вимог, також посилається на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, а загальна площа не перевищує 250 кв. метрів, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач також зазначає, що сторони погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленого Законом України «Про іпотеку», втім, не укладали такого договору, тому, на думку позивачки, прийняття рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Зокрема, саме з цих фактичних підстав, посилаючись на ст.ст.3, 8, 9, 19, 30, 47, 49, 55, 124, 129, 1291 Конституції України позивач просить позовні вимоги задовольнити та визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ОСОБА_3 вчинену згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, індексний номер витягу 117829369 21.03.2018, державним реєстратором КП Бюро технічної інвентаризації Новоселівської сільської ради Алєксєєвою Юлією Сергіївною про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ОСОБА_3 , згідно його заяви від 16.03.2018.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав додаткові пояснення щодо окремих питань позовної заяви ОСОБА_1 , згідно з якими просив у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову відмовити в повному обсязі, зокрема, з наступних підстав.

Так, представник відповідача зазначає, що іпотечний договір, укладений ОСОБА_1 містить розділ 4 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та, зокрема, п.4.3. відповідного розділу, в якому сторони погодили: «Даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору, шляхом… прийняття Предмета іпотеки у власність, в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя», що повністю відповідає положенням ст. ст. 35-37 Закону України «Про іпотеку».

Позивач не спростовує факт виникнення та існування простроченої кредиторської заборгованості внаслідок неналежного виконання нею положень Кредитного договору, у зв`язку з чим 09.02.2018 р. відповідачем ОСОБА_3 було направлено на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення грошових коштів, яка була вручена особисто боржниці 10.02.2018.

Представник відповідача, окрім іншого, вказує, що фактично наразі ОСОБА_1 не позбавлено права на житло. У зв`язку з рішенням державного реєстратора, прийнятого на підставі договору іпотеки, положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 р., ОСОБА_1 була позбавлена права власності на житло, що автоматично не призводить до втрати права користування.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Водночас, суд бере до уваги, що 17.05.2021 р. від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд даної справи без участі позивача та її представника (т.2 а.с.204-205).

Також, від представника відповідача ОСОБА_3 , адвоката Байдеріна О.А., до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника (т.2 а.с.207). З урахуванням визначеного та з огляду наположення ст.ст. 130, 131, 223 ЦПК України, суд доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином сповіщених учасників справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини спірних правовідносин, суд, керуючись положеннями чинного законодавства, зокрема, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, доходить висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

08.11.2012 між ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №41-Ф-К-ДІУ/12, згідно з яким ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 338 000,00 грн. (т.1 а.с.9-12, т.1 а.с.179-185).

Судом встановлено, що кредитні кошти надавались на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань, 08.11.2012 був укладений іпотечний договір №41-Ф-К-ДІУ/12, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., реєстрові №4864, №4865, відповідно до якого ОСОБА_1 ‚ як іпотекодавець, надала ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», як іпотекодержателю, в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме: трьохкімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 54,3 (п`ятдесят чотири цілих і три десятих) кв.м., житловою площею 35,9 (тридцять п`ять цілих і дев`ять десятих) кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.94-96, т.1 а.с.196-201).

ОСОБА_1 були допущені порушення кредитних зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість з погашення кредиту, сплати процентів за користування ним та заборгованість з інших платежів, передбачених договором про іпотечний кредит №41-Ф-К-ДІУ/12, що не заперечується позивачкою за текстом позовної заяви та інших процесуальних документів.

28.09.2017 між ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, з одного боку, та ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», з іншого боку, було укладено договір №45 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» до ОСОБА_1 , яке випливає з невиконання останньою договору про іпотечний кредит №41-Ф-К-Д1У/12 від 08.11.2012 р. (т.1 а.с.82-84, т.1 а.с.204-208), договір про відступлення права вимоги, зареєстрованого в реєстрі за №2057, за іпотечним договором №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012 (т.1 а.с.98-100, т.1 а.с.214-219).

18.10.2017 р. між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП»‚ з одного боку, та відповідачем по цій справі ОСОБА_3 , з іншого боку, було укладено договір про відступлення права вимоги (договір цесії) № 03/2017-ц, згідно з яким до ОСОБА_3 перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит №41-Ф-К-Д1У/12 від 08.11.2012 р. (т.1 а.с.88-89, т.1 а.с.220-223), договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №41-Ф-К-ДІУ/12, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрований в реєстрі за №710 (т.1 а.с.101, т.1 а.с.232-233).

Таким чином, ОСОБА_3 став новим кредитором по відношенню до боржника ОСОБА_1 та мав право вимагати усунення порушень та виконання кредитних зобов`язань. Крім того, до ОСОБА_3 перейшли права іпотекодержателя.

09.02.2018 ОСОБА_3 , як новим кредитором та іпотекодержателем, ОСОБА_1 направлено вимогу за вих. № 30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів(т.1 а.с.234-236).

Зазначена вимога була вручена особисто ОСОБА_1 про що свідчать кур`єрські накладні №300246 та №300248 з підписом про вручення від 10.02.2018 р. (т.1 а.с.237).

21.03.2018 у зв`язку з невиконанням вимог кредитора, ОСОБА_3 було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження шляхом набуття права власності у порядку ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та проведена відповідна державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером №117829369 (т.1 а.с.238).

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі (ч.2 і ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до п.2.1.5. Іпотечний договір №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, укладений між ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» та ОСОБА_1 , у випадку невиконання іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) зобов`язань, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством. Водночас, зазначений Іпотечний договір містить розділ 4 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та, зокрема, п.4.3. відповідного розділу, в якому сторони погодили: «Даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору, шляхом… прийняття Предмета іпотеки у власність, в порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя».

Аналіз викладених вище положень Закону України «Про іпотеку» та приписів договору іпотеки свідчить про те, що посилання позивачки на відсутність в укладеному нею договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя спростовуються матеріалами справи, адже зазначений договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Тому, за умови невиконання позивачкою умов кредитного договору, ОСОБА_3 мав право на звернення стягнення на спірну квартиру шляхом набуття права власності на неї, як на предмет іпотеки.

Водночас, суд звертає увагу, що факт наявності заборгованості та порушень умов кредитного договору ОСОБА_1 не заперечується, відповідних доказів на спростування таких обставин суду позивачкою не надано.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.18 зазначеного Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким спеціальним порядком є Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМ України № 1127 від 25.12.2015, відповідно до п.61 якого (в редакції, яка була чинною на час прийняття спірного рішення державного реєстратора), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Зазначений перелік документів, що подається заявником за для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на підставі відповідного договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є вичерпним.

У цій частині суд зазначає, що 09.02.2021 судом постановлено ухвалу, якою витребувано з відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління державної реєстрації та правового забезпечення виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційної справи, що була сформована під час прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.03.2018 р. (10:30:58), індексний номер 40222511, яким проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання зазначеної ухвали, 09.03.2021 р. через канцелярію суду за вх.№3874/21-вх до матеріалів даної справи від виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області надійшлиматеріали реєстраційної справи №8 (т.2 а.с.159-177), а саме належним чином засвідчені копії: заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 27255625 від 16.03.2018, вимоги за вих.№30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів, кур`єрської накладної №300246, договору відступлення права вимоги від 18.10.2017, зареєстрованого в реєстрі за №710, іпотечного договору № 41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, зареєстрованого в реєстрі за №4864, договору від 04.03.2013 про внесення змін до іпотечного договору №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, зареєстрованого в реєстрі за №614, договір про відступлення права вимоги від 28.09.2017, зареєстрованого в реєстрі за №2057, відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав за №117820432 від 21.03.2018, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №117820635 від 21.03.2018, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №40222511 від 21.03.2018, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №117829369 від 21.03.2018, відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав за №117837593 від 21.03.2018.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. На підтвердження виконання даних вимог, представником ОСОБА_3 надано до матеріалів справи належним чином засвідчену копію звіту про оцінку спірного майна ED171227-30 від 27.12.2017 (т.2 а.с.117-132).

Позивачем будь-яких заперечень на зазначений звіт надано не було, доказів протилежного, суду не надано, що свідчить про її погодження з результатами проведеної оцінки, оформленими зазначеним звітом ED171227-30 від 27.12.2017 р.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочночності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

У цій частині суд вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням викладених норм права, що регулюють спірні правовідносини, необхідно дійти висновку, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є законодавчо передбаченим виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц).

Більш того, застосування іпотекодержателем зазначеного механізму за умови невиконання боржником основного зобов`язання, а також за обов`язкового дотримання вимог, визначених, зокрема, ст.ст.35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та п.61 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, є правомірним, направленим на забезпечення балансу інтересів суб`єктів спірних правовідносин та не є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відносно боржника.

Отже, проаналізувавши в сукупності письмові докази, що наявні в матеріалах справи, на предмет їх достатності, належності та допустимості, а також дослідивши нормативно-правову базу, якою встановлена законодавча процедура здійснення державної реєстрації права власності на відповідне майно, враховуючи наявність переліку документів, які містяться в матеріалах справи та були надані державному реєстратору, суд доходить висновку, що ОСОБА_3 були дотримані вимоги діючого законодавства щодо надання вичерпного переліку документів, необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, а тому порушень при проведенні державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не було допущено, оскільки за встановленими обставинами в державного реєстратора були всі підстави провести таку реєстрацію.

Суд критично оцінює посилання позивача на не направлення ОСОБА_3 на її адресу вимоги про усунення порушень та повідомлення про реалізацію іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, адже такі твердження спростовуються матеріалами справи.

У цій частині суд звертає увагу на те, що матеріали даної справи містять вимогу №30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів (т.1 а.с.234-236).

Аналогічна вимога міститься в матеріалах реєстраційної справи № 8.

Зі змісту даної вимоги вбачається, що ОСОБА_1 попереджено, що у разі, якщо у тридцятиденний строк з дня вручення такої вимоги, визначена заборгованість, що виникла за договором про іпотечний кредит №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, яка у загальному розмірі станом на 28.09.2017 складає 458259 грн. 43 коп., не буде погашена, ОСОБА_3 вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання на підставі ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та положень Іпотечного договору №41-Ф-К-ДІУ/12, зареєстрованим в реєстрі за №4864.

Суд звертає увагу, що з відповідної відмітки на кур`єрській накладній №300246 (т.1 а.с.237), яка надавалась державному реєстратору, що випливає з матеріалів реєстраційної справи №8 та яка є документом, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання такої вимоги, вбачається, що зазначеним відправленням ОСОБА_1 направлено саме вимогу за вих. № 30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів.

Крім того, з тієї ж кур`єрської накладної №300246 вбачається, що зазначена вимога була вручена ОСОБА_1 особисто 10.02.2018, про що свідчить проставлений підпис про вручення у відповідній графі накладної. Доказів протилежного позивачем не надано.

Судом також встановлено, що зазначена вимога, направлялась на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за адресою, яка вказана сторонами як адреса позичальника ОСОБА_1 , у розділі 11 Договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12 під назвою «Реквізити та підписи сторін». Аналогічна адреса вказана у розділі 9 Іпотечного договору від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12 під назвою «Реквізити та підписи сторін».

Водночас, положеннями п.5.3.8 Договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12 встановлено, що позичальник, серед іншого, зобов`язаний у 30-ти денний строк повідомити Кредитора про зміну місця реєстрації та/або місця постійного проживання. Аналогічні положення містяться в п. 2.4.11 Іпотечного договору від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12.

Матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення ОСОБА_1 будь-якого з кредиторів щодо зміни нею місця реєстрації та/або місця постійного проживання. Тому, аналізуючи викладені вище обставини та надані на їх підтвердження письмові докази у їх сукупності, а також враховуючи, що жодна норма законодавства не вимагає від кредитора (іпотекодержателя) встановлення актуального місцезнаходження боржника (іпотекодавця), суд доходить висновку про належне направлення та вручення ОСОБА_1 вимоги за вих. № 30/01/18 від 30.01.2018 р. про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів.

Суд виходить з мети існування такого імперативного положення, як направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, якою є доведення до боржника факту існування відповідних порушень, а також надання можливості боржнику усунути відповідні порушення та виконати зобов`язання належним чином. Водночас, доказів здійснення боржницею будь-яких дій на усунення відповідних порушень кредитних зобов`язань матеріали судової справи не містять, що додатково підтверджує правомірність та доцільність дій кредитора зі звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення існуючої заборгованості.

Щодо посилань позивачки на укладення договорів про відступлення прав вимоги, за якими ОСОБА_3 набув права кредитора та іпотекодержателя відносно ОСОБА_1 , з порушенням чинного законодавства, що зумовлює їх недійсність, з підстав того, що останні фактично є договорами факторингу, набувачем права вимоги за якими може бути лише фінансова установа, суд зазначає наступне.

Суд, аналізуючи предмет та підстави, які самостійно визначені та неодноразово змінювались позивачкою, доходить висновку, що остання просить визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі, зокрема того, що ОСОБА_3 не може бути кредитором у відповідних правовідносинах, а правочини, на підставі яких останній набув відповідних прав, є недійсними, посилаючись при цьому на ст.203 ЦК України. На підтвердження даної позиції позивач також посилається на правову позицію, викладену в постанові ВП ВС від 11.09.2018 по справі №909/968/16.

У цій частині суд звертає увагу, що викладена в даній постанові позиція не може бути застосована в повному обсязі до спірних правовідносин з точки зору меж доказування та їх відповідності заявленим позовним вимогам, адже позивачкою в межах даної цивільної справи не заявляються вимоги про визнання відповідних договорів про відступлення прав недійсними. Водночас суд вважає за необхідне звернути увагу на положення ст.215 ЦК України та зазначити, що жодною нормою чинного законодавства України не передбачено нікчемність договору про відступлення прав вимоги за певних умов, відтак, такі договори є оспорюваними та можуть бути визнані недійсними виключно в судовому порядку.

Суд виходить з принципу диспозитивності, встановленого ст.13 ЦПК України, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі №824/399/17-а).

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зазначене право на зміну підстав позову було неодноразово реалізовано позивачкою шляхом подання заяв про зміну підстав позовних вимог, зокрема, від 10.12.2018 (т.1 а.с.49-54), від 26.03.2019 (т.1 а.с.124-127) та від 05.11.2019 (т.2 а.с.9-17).

Втім, право на зміну, зокрема, збільшення, предмета позову позивачкою реалізовано не було.

Водночас, суд бере до уваги, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа № 755/9198/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання договору про іпотечний кредит № 41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012 р. недійсним.

У даній справі рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року (т.1 а.с.239-245), в позові ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Апеляційний суд міста Києва у відповідній постанові від 15 серпня 2018 року встановив, що ухвалами суду від 16 січня 2018 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» залучено ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», а в якості правонаступника відповідача ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» залучено Матвєєва Д.П., що не оскаржувалось позивачкою в апеляційній скарзі. Крім того, суд апеляційної інстанції, за сукупністю відповідних обставин, дійшов висновку про відсутність порушень прав ОСОБА_1 саме ОСОБА_3 .

Крім того, суд бере до уваги також і те, що у провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебували матеріали справи № 501/1825/16-ц за позовом ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 лютого 2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.01.2020 р. апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково рішення Іллічівського міського суду Одеської області 06 лютого 2018 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні зустрічного позову, в решті оскаржуване рішення залишено без змін (т.2 а.с.114-116).

Аналізуючи зазначене рішення можливо дійти висновку, що ОСОБА_1 , в межах відповідної справи № 501/1825/16-ц, пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_3 з вимогами про визнання недійсним договору № 45 про відступлення прав вимоги укладений 28 вересня 2017 року, між ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» та ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений 18 жовтня 2017 року між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» та ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення вимог зустрічного позову про визнання недійсним договорів, зокрема, з огляду на відсутність залучення в якості відповідачів за цим зустрічним позовом осіб (юридичних осіб, сторін спірних договорів: ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК»; ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП»), які на думку ОСОБА_1 (виходячи зі змісту доводів та вимог зустрічного позову), порушили суб`єктивні права та інтереси останньої.

Відповідні обставини, встановлені в межах даних судових рішень, що мають преюдиційне значення відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, за їх сукупним аналізом, з урахуванням презумпції правомірності правочинів, встановленою ст.204 ЦК України, додатково встановлюють дійсність договорів відступлення прав та відсутність порушень прав ОСОБА_1 саме ОСОБА_3 .

Щодо посилань позивачки на розповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України,наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне.

Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими особі в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя за умови відсутності у власності останнього іншого нерухомого житлового майна, а також, якщо загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири.

Отже, застосування положень даного Закону в частині мораторію є умовним, тобто залежить від наявності одночасного існування обов`язкових умов, таких як: таке майно повинно виступати як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовуватись позичальником/ майновим поручителем як місце постійного проживання, площа такого майна не повинна перевищувати 140 кв. м. для квартири, у позичальника/майнового поручителя не повинно перебувати у власності інше нерухоме житлове майно.

Аналізуючи матеріали даної цивільної справи суд дійшов висновку, що ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» надав ОСОБА_1 кредит в національній валюті в сумі 338000 грн. 00 коп. (п.1.1. Договору про іпотечний кредит № 41-Ф-К-ДІУ/12).

Зазначене свідчить про відсутність однієї з обов`язкових вимог (умов) розповсюдження зазначеного мораторію на спірні правовідносини, адже отриманий позивачкою кредит наданий не в іноземній, а в національній валюті, у зв`язку з чим відповідні посилання позивачки є безпідставними.

Суд не бере до уваги інші доводи позивачки з огляду на те, що такі твердження не спростовують висновків суду щодо безпідставності позовних вимог в цілому, не доводять протилежного, а також з підстав їх явної необґрунтованості.

У цій частині суд зазначає, що ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок наведений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Позивач має довести, що його права, свободи або охоронювані законом інтереси порушено, інакше наступають наслідки у вигляді відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, враховуючи викладені у сукупності обставини, суд доходить висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу задоволення позовних вимог, доводи позивача спростовуються матеріалами справи, тому, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, виходячи з його необґрунтованості та безпідставності.

Щодо вжитих ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 29.10.2018 заходів забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо входження до квартири АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню зі збереженням своєї дії до набрання законної сили даним рішенням.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , державного реєстратора Комунального підприємства «Регіональне Бюро державної реєстрації» Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Алєксєєвої Юлії Сергіївни (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання недійсною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на ОСОБА_3 , вчинену згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, індексний номер витягу 117829369 21.03.2018, державним реєстратором КП Бюро технічної інвентаризації Новоселівської сільської ради Алєксєєвою Юлією Сергіївною про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 , згідно його заяви від 16.03.2018, відмовити в повному обсязі.

Скасувати вжиті ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 29.10.2018 заходи забезпечення позову ОСОБА_1 , а саме: скасувати заборону відповідачу ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо входження до квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя