Справа № 727/9776/20
Провадження № 2/727/387/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Семенишина І.Д.

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: Кучерявої Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судового засідання Шевченківського районного суду м.Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення боргу, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці за позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 листопада 2020 року третя особа переуступила йому борг за договором про переуступку боргу.

21 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 2 000000 (два мільйони) гривень і зобов`язався повернути грошові кошти в обумовлений термін, однак кошти не повернув, взяті на себе зобов`язання не виконав.

Просив стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 2 000 000 (два мільйони) гривень.
03 грудня 2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.12).

16 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до канцелярії суду заперечення проти позову, де вказав, що розписка є підробленою, договір позики між ним і позивачем ніколи не укладався. Вказав, що підпис на розписці зроблений від його імені йому не належить, вважає його підробленим. Грошові кошти від ОСОБА_3 він не отримував. Надана позивачем розписка від 21.02.2018 року не містить умови отримання позичальником в борг грошей (відповідно до якого договору), а тому не може засвідчувати факт отримання коштів саме на підставі договору позики, а відтак і факту його укладення. Отже не існуючий договір позики та представлена боргова розписка не підтверджують укладення між ним як позичальником та ОСОБА_3 , як позикодавцем договору позики. Також, зазначив, що він працює і в нього не було потреби в позиці у такому розмірі, оскільки не здійснював жодних покупок. Крім цього, в додаткових поясненнях наданих суду 28.04.2021 року відповідач вказав, що в період підписання боргової розписки він не знаходився в місті Чернівці, а саме з 04.02.2018 року по 03.03.2018 року перебував на навчанні в Українській військово-медичній академії м.Київ.

Вказав, що позивач ОСОБА_3 поступила на лікування до Чернівецького військового госпіталю в хірургічне відділення 21.02.2018 року, 06.03.2018 року була прооперована та 09.03.2018 року виписана із мед закладу. Перебуваючи у відділенні, позивач могла зі своєї медичної карти бачити його підпис і підробити його підпис в борговій розписці. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.29-32, 91).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.01.2021 року по вказаній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.60-62).
Згідно розпорядження виконуючого обов`язки керівника апарату №189, від 29.03.2021 року по даній справі, призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до розділу 8 п.4, 5, 19, 20 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (а.с.71).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 року, матеріали цивільної справи №727/9776/20 року передані на розгляд головуючому судді Одовічен Я.В. (а.с.72).
Ухвалою суду від 31.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Відповідачу запропоновано в строк п`ятнадцять днів надати відзив на позовну заяву (а.с.73-74).

31 березня 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта №СЕ-19/126-21/1331-ПЧ від 25.03.2021 року (а.с.75-79).

Ухвалою суду від 28.04.2021 року витребувано з в/ч НОМЕР_1 Чернівецького військового госпіталю, належним чином засвідчену копію медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка лікувалась у хірургічному відділенні з 21.02.2018 по 09.03.2018 року (а.с.94-95).

У подальшому, ухвалою суду від 24.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що у справі наявне повідомлення про вручення судової повістки. На адресу суду спрямував заяву з проханням розглядати справу у його відсутность. Не заперечує щодо винесення заочного рішення (а.с.46).

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених в запереченні на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явилася повторно, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання, в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про поважність причин відсутності не повідомила. ЇЇ неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного.

Так, згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно наданої позивачем боргової розписки, складеної 21 лютого 2018 року в м.Чернівці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 надав розписку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в підтвердження боргового зобов`язанння перед останньою в сумі 2 000 000 гривень. Зобов`язувався погасити борг до 21 лютого 2020 року. Не заперечував щодо переуступки боргу. Фактом погашення боргу є повернення даної розписки (а.с.8).

Зазначена розписка була складена у письмовій формі та підписана позичальником.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи.

За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 Кодексу).

Аналізуючи наведені положення закону, суд зауважує, що договір позики за своєю суттю є двостороннім правочином та одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права.

Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо: суми позики, обов`язку позичальника повернути позики та строк позики.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц.
Як вбачається з досліджених матеріалів справи, письмова форма договору позики сторонами дотримана не була.

На підтвердження факту укладення договору позики позивачем була надана розписка, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 8).

Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Таким чином, позичальником за вказаним договором позики є ОСОБА_3 , а позичальником виступає ОСОБА_1 .

Однак, із дослідженої судом позовної заяви (а.с.7), вбачається, що до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилався на договір переуступки боргу за борговою розпискою, що був укладений між ним та ОСОБА_3 27.11.2020 року (а.с.9).

Відповідно до Договору про переуступку боргу за борговою розпискою від 27 листопада 2020 року в м.Чернівці, ОСОБА_3 , переуступає борг ОСОБА_1 перед нею в сумі 2 000 000 грн. за борговою розпискою від 21.02.2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 прийняв на себе боргові зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 на суму 2000000 гривень за борговою розпискою від 21.02.2018 року (а.с.9).
Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв`язку регулюються наступними вимогами закону.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимоги, встановленої ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Виходячи з викладеного, правочин, як вольова дія, являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Так, відповідно до норм чинного цивільного законодавства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ч.1 ст.512 ЦК України).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Кодексу).
Положеннями ст.514 Кодексу визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 Кодексу).
Відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Крім того, частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Кодексу).
Аналізуючи положення дослідженого судом договору про переуступку боргу за борговою розпискою від 27.11.2020 року, суд зауважує, що відповідно до Договору ОСОБА_2 прийняв на себе саме боргові зобов`язання позичальника ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , а не право вимоги позикодавця до позичальника ОСОБА_1 .
Таким чином, виходячи із змісту договору від 27.11.2020 року, у зобов`язанні, відповідно до вимог ст.520 ЦК України, відбулась заміна боржника за згодою ОСОБА_3 , а не кредитора, а отже ОСОБА_2 не набув права вимоги за договором від 21.02.2018 року.
Окрім того, відповідач та його представник у судовому засіданні вказували на те, що ОСОБА_1 розписку від 21.02.2018 року не підписував, кошти в сумі 2000000 гривень у ОСОБА_3 не позичав.
У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із дослідженого судом висновку експерта №СЕ-19/126-21/1331-ПЧ від 25.03.2021 року, у зв`язку з тим, що в підписі в рядку «Підпис» у борговій розписці від 21.02.2018 року та зразках підпису ОСОБА_1 встановлені співпадаючі та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для позитивного або негативного висновку, відповісти на питання «Чи виконаний підпис в оригіналі боргової розписки, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 21.02.2018 року ОСОБА_1 , чи іншою особою?» - не виявляється можливим (а.с.76-78).
Таким чином, експертом не було підтверджено та не було спростовано факту підписання боргової розписки від 21.02.2018 року ОСОБА_1 .
На підтвердження наведених відповідачем аргументів, суду було надано довідку №42 від 27.04.2021 року та наказ №23 від 02.02.2018 року.
Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №23 від 02.02.2018 року було вирішено вважати таким, що вибув на тематичне удосконалення полковника м/с ОСОБА_1 , начальника хірургічного відділення в м.Київ Українську військово-медичну академію на цикл лапароскопічні технології в хірургії з 04 лютого по 03 березня 2018 року (а.с.127).
Згідно довідки №42 Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 27.04.2021 року, за підписом командира військової частини ОСОБА_4 , виданої полковнику медичної служби ОСОБА_1 начальнику хірургічного відділення з палатами гнійної хірургії, відповідач ОСОБА_1 у період з 04.02.2018 року по 03.03.2018 року перебував на навчанні в Українській військово-медичній академії м.Київ (а.с.92).
Отже, судом належними та допустимими доказами у справі встановлено, що ОСОБА_1 в період часу з 04.02.2018 року по 03.03.2018 року перебував у м.Києві.
У той же час у розписці від 21.02.2018 року зазначено місце її складення: місто Чернівці.
Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Наведені вище обставини позивачем будь-якими доказами спростовані не були.
У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
А також, при вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004.
Таким чином, перевіривши та оцінивши надану позивачем розписку, суд дійшов висновку, що вона не є належними та допустимими доказом, який підтверджує наявність боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 .

Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також об`єктивно дослідивши заперечення відповідача та докази на які він посилається, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 203, 205, 206, 208, 509, 525, 526, 626, 629, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, ч.1 п.15 п.п.15.5 розділу ХІІ. Перехідних положень ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 2 000 000 (два мільйони) гривень - відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Я.В.Одовічен