ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 666/2862/14-ц
Номер провадження 22-ц/819/944/21
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

11 травня 2021 року м Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пацалова Тамара Валеріївна, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

23 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. та зареєстрований в реєстрі за номером 7957.

Позовна заява мотивована тим, що при підписанні вказаного договору позивач була введена в оману відповідачем, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є її єдиним житлом, а тому позивач не мала наміру її відчужувати. З огляду на викладене просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що позивач не з`явилася в судові засідання, призначені на 08.12.2016 р. та 26.01.2017 р., про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, тому відповідно до п. 3 ч.1 ст. 207 ЦПК України позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

31 березня 2021 року адвокат Пацалова Тамара Валеріївна, діючи від імені ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу на зазначену ухвалу суду та порушила питання про поновлення процесуального строку на її апеляційне оскарження, посилаючись на те, що копія ухвали на адресу позивача не направлялася. Після ознайомлення з матеріалами справи Пацаловій Т.В. стало відомо, що попередній представник позивача ОСОБА_4 отримала копію оскаржуваної ухвали 09.02.2017 р., проте не оскаржила її та нічого не повідомила позивачу, оскільки раптово захворіла.

З огляду на викладене позивач вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали від 26.01.2017 р. пропущений з поважних причин.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 12.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки підстави, зазначені нею у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнано неповажними, надано строк для подачі до апеляційного суду вмотивованої заяви про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення з наведенням поважних підстав для такого поновлення.

На виконання вимог вказаної ухвали суду 06.05.2021 року адвокатом Пацаловою Т.В., яка діє від імені ОСОБА_1 , подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р.

Вказана заява обґрунтована тим, що представник позивача ОСОБА_4 , якою отримано копію оскаржуваної ухвали 09.02.2017 р., раптово тяжко захворіла, про що позивачу було відомо і зрозуміло, що представник в подальшому не зможе брати участь у справі.

ОСОБА_1 з 1999 року страждає на ряд хронічних захворювань, неодноразово перебувала на лікуванні у стаціонарі, потребує покою та стороннього догляду, а тому в силу свого віку та стану здоров`я не могла цікавитися рухом своєї справи та користуватися реєстром судових рішень.

Крім того, заявник звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 жодного разу не брала участі у розгляді справи і не могла знати про те, що 26.01.2017 р. суд постановив ухвалу про залишення її позову без розгляду.

Також заявник зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів того, що копію оскаржуваної ухвали позивач отримувала особисто.

Посилаючись на необхідність дотримання принципу доступу до правосуддя, а також конституційний принцип забезпечення права на апеляційне оскарження рішення суду, заявник просить задовольнити її клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Згідно наявної в матеріалах справи розписки (т.2, а.с.66), копія оскаржуваної ухвали отримана представником позивача ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від 30.04.2014 р. (т.1, а.с.29), 09 лютого 2017 року.

Таким чином, останнім днем оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р. для позивача ОСОБА_1 було 14.02.2017 р.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 на зазначену вище ухвалу подана 31.03.2021 року, тобто з пропуском строку на її апеляційне оскарження більше, ніж на три роки.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу. (ч.4 ст. 357 ЦПК України)

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що єдиною умовою поновлення пропущеного процесуального строку, в тому числі і строку на апеляційне оскарження, є визнання причин пропуску такого строку поважними. При цьому, поняття поважності причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Суд зазначає, що правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду не знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2020 р. у справі № 826/10808/18.

Як зазначалось вище, в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р. ОСОБА_1 вказує на те, що її представник ОСОБА_4 отримала копію вказаного судового рішення 09.02.2017 р., але не оскаржила його та не повідомила про його існування у зв`язку з раптовою хворобою.

Проте, вказаний довід заявника суд відхиляє, оскільки інститут представництва у цивільному процесі передбачає, що якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що її вручено й особі, яку він представляє.

Враховуючи, що копія оскаржуваної ухвали 09.02.2017 р. була вручена представнику позивача ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, чинної до 13.04.2017 р., і відомості про відкликання вказаної довіреності в матеріалах справи відсутні, тому слід вважати, що 09.02.2017 р. копія оскаржуваної ухвали була вручена і позивачці ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, на які посилається заявник, зокрема щодо хвороби представника позивача ОСОБА_4 , яка б перешкоджала останній оскаржити отриману нею ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2017 року у визначений законом строк.

При цьому, суд зауважує, що строк дії довіреності, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси, закінчився 13.04.2017 р., відомості про його продовження у матеріалах справи відсутні, а тому з цього моменту позивач, як добросовісний учасник цивільного процесу, повинна була самостійно або через уповноваженого представника реалізовувати свої процесуальні права.

З огляду на викладене слід дійти висновку про необгрунтованість доводів заявника щодо визнання хвороби представника позивача ОСОБА_4 поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2017 року.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р. представник позивача адвокат Пацалова Т.В. вказує також на неспроможність позивача особисто цікавитися ходом розгляду справи з огляду на її вік та стан здоров`я. На підтвердження вказаних обставин заявником надано: довідку поліклініки №1 Херсонської міської клінічної лікарні імені О.С. Лучанського від 21.04.2021 р., згідно якої ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку у лікарі - терапевта; договір про надання соціальних послуг від 17.01.2018 р., укладений між ОСОБА_1 та Територіальним центром соціального обслуговування Дніпровського району м. Херсона; довідку Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дніпровського району м. Херсона № 78 від 02.11.2020 року; довідку про склад сім`ї ОСОБА_1 № 43 від 20.04.2021 року, видану ОСББ «Зоря».

Проте, вказаний довід заявника суд відхиляє, оскільки надані позивачем докази лише свідчать про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_1 , проте не підтверджують відсутність у неї можливості цікавитися розглядом її справи та своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження судового рішення.

Також суд зазначає, що при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку підлягає врахуванню така обставина, як тривалість такого пропуску.

В даному випадку судом встановлено, що строк на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р. пропущено позивачем більше, ніж на три роки.

Щодо посилання апелянта на те, що у випадку відмови у поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р. буде порушеним її право на доступ до правосуддя, то в контексті даних спірних правовідносин суд також вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.

Так, у п.1,2 резолютивної частини рішення № 9-зп від 25.12.1997 року, на які містить посилання абз. 7 пункту 3 мотивувальної частини рішення № 11-рп/2012 від 25.04.2012 року Конституційний Суд України зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Разом з тим, у рішенні №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, а також стимулюють учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Правова природа строку на апеляційне оскарження дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з апеляційною скаргою, обумовлено, передусім, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до приписів частини першої статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справах "Салов проти України", п. 93, "Сутяжник" проти Росії", п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків на апеляційне оскарження у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для інших учасників справи а також того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом першої інстанції судове рішення не матиме поворотної дії у часі та не потребуватиме скасування, а правові наслідки прийнятого рішення не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки на апеляційне оскарження сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень суду першої інстанції.

Крім того, суд зауважує, що дотримання строків на апеляційне оскарження є однією з умов дисциплінування учасників цивільно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у цивільному процесі не тільки сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, але й стимулює суд і учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки на апеляційне оскарження судового рішення обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду з апеляційною скаргою, відносини стають стабільними.

Суд зауважує, що норми ЦПК України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного процесуального строку.

Особа, яка заявляє клопотання про поновлення відповідного процесуального строку, в тому числі і строку на апеляційне оскарження, згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Водночас, заявником ОСОБА_1 пропущений встановлений законом строк на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 року, проте обґрунтованих обставин та належних доказів про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі заявника, причин, які б зумовили поважність пропуску встановленого ч. 2 ст. 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) строку не наведено, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати підстави, вказані заявником у заяві від 06.05.2021 р. поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 4 ст. 357 та п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, зокрема, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку визнані судом неповажними.

Оскільки скаржником подано апеляційну скаргу з порушенням строку на апеляційне оскарження, а наведені ним причини пропуску такого строку визнані судом неповажними, тому згідно ч. 4 ст. 357 та п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2017 рокуслід відмовити.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи, призначений на 26.01.2017 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2, а.с.57), відомості про існування обставин непереборної сили також відсутні, а тому в силу ч.2 ст. 358 ЦПК України підстави для поновлення заявнику строку на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.01.2017 р. також відсутні.

Керуючись ч. 4 ст. 357, п. 4 ч. 1, ч.2 ст.358 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пацалова Тамара Валеріївна, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік