Провадження № 2/752/1545/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 жовтня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и в:

у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 19.03.2013 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що 19.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - її чоловіком, з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 року, було укладено договір про надання позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у власність грошові кошти у розмірі, еквівалентному 5 000 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату надання позики складає 39 965 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути.

Вважала, що договір позики, який не є дрібним побутовим, є недійсним з огляду на те, що нею, як другим з подружжя, письмової згоди на його укладення не надавалось.

Ухвалою від 26.11.2019 року відкрито провадження у справі з призначанням проведення розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 51).

Ухвалою від 15.06.2020 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи на 08.12.2020 року (а.с. 96-97).

08.12.2020 року підготовче засідання відкладено на 29.04.2021 року (а.с. 140-141).

Ухвалою від 29.04.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 13.10.2021 року (а.с. 214).

Відзиви на позов не надходили.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Коваленко О.Д. позов підтримав, виходячи з обставин, викладених у позові, та просив його задовольнити. Також, вказав, що судовими рішеннями у справі № 372/3057/19 встановлені факти лише щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 до участі у справі залучена не була, а встановлення обставин та преюдиція мають місце лише, якщо сторона брала участь у справі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Штогрин С.В. проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні за його необґрунтованості. Вказав, що позивачем була надана письмова нотаріально посвідчена згода на укладення значного правочину. Окрім того, посилався на те, що оспорюваний правочин вже був предметом судового розгляду, і суд трьох інстанцій у справі № 372/3057/19 зробили висновок про те, що позивачем була надана письмова згода на укладення ОСОБА_3 19.03.2013 року договору про надання позики з ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , котрий в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав.

Заслухавши представника позивача - адвоката Коваленка О.Д., представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Штогрина С.В., котрі не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

24.04.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві 24.04.2010 було складено відповідний актовий запис № 697, під час реєстрації шлюбу дівоче прізвище ОСОБА_4 було змінено на прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 14).

Відомості про розірвання шлюбу матеріали справи не містять.

19.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про надання позики, згідно якого ОСОБА_2 19.03.2013 року надав ОСОБА_3 у власність грошові кошти у розмірі, еквівалентному 5 000 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату надання позики було еквівалентно 39 965 000,00 грн., які ОСОБА_3 зобов`язується повернути в готівковій формі у повному розмірі у строк до 19.07.2019 року (а.с. 17-22).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Договір позики грошей згідно з чинним законодавством України не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу є підставою вважати правочин недійсним (ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного Суду від 30.06.2021 року у справі № 462/2662/20).

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 713/285/2012, від 18.12.2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27.11.2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24.03.2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28.04.2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09.06.2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12.06.2020 року у справі № 333/324/18, від 05.11.2020 року у справі № 619/761/18, від 16.03.2021 року у справі № 133/2718/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Особливим різновидом речей є гроші (грошові кошти).

Гроші становлять особливий різновид рухомого майна. Вони найчастіше виступають як законний платіжний засіб у оплатних договорах, але можуть бути також предметом деяких цивільно-правових правочинів (заповіту, договорів позики, дарування, кредитних договорів тощо).

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

У ч. 2 ст. 65 СК України сформульована правова презумпція, відповідно до якої вважається, що один з подружжя, укладаючи договір щодо спільного майна, діє зі згоди другого подружжя. Наявність такої згоди може бути оспорена дружиною чи чоловіком лише щодо договорів, які виходять за межі дрібного побутового договору.

З огляду на вищенаведені норми та те, що грошові кошти становлять особливий різновид рухомого майна, враховуючи, що сума в розмірі 39 965 000,00 грн., еквівалентна 5 000 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату надання позики - 19.03.2013 року, є значною, а договір про надання позики на таку суму виходить за рамки дрібної побутової угоди, суд вважає, що оспорюваний договір про надання позики дрібним побутовим правочином вважатися не може, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України.

З матеріалів справи вбачається та не заперечено сторонами у справі, зокрема, позивачем, що ОСОБА_1 14.03.2013 року заявою, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Лосєвим В.В. та зареєстрованою в реєстрі за № 982, надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на розпорядження (купівлю та/або продаж) будь-яким рухомим та нерухомим майном на території України та/або за її межами (в тому числі, але не виключно будь-яких земельних ділянок, нежитлових приміщень та квартир, які розташовані на території України та/або за її межами) та на підписання відповідних договорів купівлі-продажу за ціну та на умовах на його розсуд. Також, цією заявою вона надала згоду на укладення та підписання будь-яких цивільно-правових договорів, які не суперечать чинному законодавству України, в тому числі попередніх договорів купівлі-продажу будь-якого рухомого та нерухомого майна, змін та доповнень до них (а.с. 23).

Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 року при розгляді справи № 638/20603/16 (провадження №61-26089св18) вказував, що тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

З заяви про надання згоди від 14.03.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Лосєвим В.В. та зареєстрованою в реєстрі за № 982, вбачається, що дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_1 дала згоду своєму чоловікові на укладення, підписання, внесення змін та доповнень до них будь-яких цивільно-правових договорів, які не суперечать чинному законодавству України.

Таким чином, суд надходить до висновку про те, що ОСОБА_1 у своїй заяві від 14.03.2013 року надала згоду на укладення договору про надання позики від 19.03.2013 року.

Відомості про те, що вказана заява-згода на момент укладення оспорюваного договору про надання позики не була дійсною, містила обмеження строку або терміну її дії, була відкликана, скасована в установленому законом порядку або визнана недійсною, матеріали справи не містять.

Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання суду, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Враховуючи викладене, суд надходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору про надання позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (ст. 65 СК України).

Крім того, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.08.2020 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.12.2020 року та постановою Верховного суду від 11.03.2021 року, у справі № 372/3057/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними договорів про надання позики від 19.03.2013 року та іпотеки від 11.07.2019 року, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е., про визнання недійсним договору іпотеки від 11.07.2019 року, встановлено, що підписання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 договору про надання позики не виходить за межі нотаріально посвідченої згоди його дружини ОСОБА_1 на укладення та підписання ним «будь-яких цивільно-правових договорів, які не суперечать чинному законодавству України», оскільки, цивільно-правова угода - це угода між фізичною особою (фізичними особами) і іншою фізичною особою (фізичними особами) або юридичною особою (юридичними особами), або між юридичною особою (юридичними особами) і іншою юридичною особою (юридичними особами) направлена на виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. При цьому, цивільно-правовою угодою є будь-який договір, укладений відповідно до ЦК України (а.с. 156-211).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко