Справа № 740/785/21
Провадження № 2/740/609/21
12 травня 2021 року м.Ніжин
Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючої судді Гагаріної Т.О.,
за участі секретаря судових засідань Філоненко О.В., Шатілової Л.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позивачка посилалася на наступне.
23.10.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений усний договір позики на суму 2000 доларів США. На підтвердження цього та на підтвердження отримання відповідачкою вказаних коштів було складено розписку, із якої вбачається, що 23.10.2019 ОСОБА_2 отримала від позивачки грошові кошти в сумі 2000 доларів США та зобов`язується повернути вказані кошти до 06.11.2019.
Станом на день подання позовної заяви, відповідачка не повернула взяті у борг грошові кошти, уникає телефонних дзвінків та ігнорує позивачку.
Станом на 05.02.2021, за офіційним курсом НБУ долара до гривні, відповідачка має борг перед позивачкою у розмірі 55 760 грн.
При цьому, позивачка просить стягнути з відповідачки основну суму боргу за договором позики, пеню, 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.
Ухвалою суду від 25.02.2021 прийнято позовну заву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні за викликом сторін.
Ухвалою суду від 24.03.2021 у задоволенні заяви позивачки про витребування доказів відмовлено, визнано судом явку останньої обов`язковою та витребувано оригінал доказу - розписки від 23.10.2019 та призначено справу до судового розгляду на 22.04.2021.
22.04.2021 розгляд справи відкладений на 12.05.2021 у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті у іншій справі.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, 08.04.2021 та 26.04.2021 до суду від неї надійшли заяви, відповідно до яких остання не може прибути у судове засідання з поважних причин, підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити в повному обсязі, а справу розглянути без її участі та надала оригінал доказу, витребуваний судом, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка не з`явилася у судові засідання, про місце, день та час слухання справи була повідомлена неодноразово шляхом направлення рекомендованих повідомлень на адресу останнього відомого місця її проживання та місця реєстрації, згідно довідки відділу квартирного обліку, останні не вручені, не повідомила про причини неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без її участі не надала, не подавала відзиву на позов.
Також, про час та місце судового засідання вона була повідомлена у відповідність до ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідачки про розгляд справи та реалізації нею права судового захисту своїх прав та інтересів.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.
Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення заочного судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п.п. 1,2,3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У відповідності до ч.2,ч.3 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.
Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.
Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожний окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.
В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.
Згідно ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідачки про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачкою надано суду оригінал розписки від 23.10.2019.
Із змісту розписки від 23 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 (паспортні дані, адреса реєстрації) підтверджує, що 23.10.2019 отримала безпосередньо від гр. ОСОБА_1 (паспортні дані, адреса реєстрації) грошову суму в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів. Вищезазначену суму вона зобов`язується повернути гр. ОСОБА_1 06 листопада 2019 року. Розписка має особистий підпис ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідачка свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконала, чим порушує права позивачки, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно розписки від 23.10.2019, сторони встановили строк дії позики - до 06.11.2019.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно вимог ст. ст. 76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно розрахунку позивача, сума основного боргу за розпискою становить 55 760,00 грн. (2000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 05.02.2021).
Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в них закріплені.
Із розписки відповідачки вбачається визнання нею свого боргу, а відтак і отримання грошових коштів, їх розмір, строк та порядок повернення, а також те, що мова у розписці йшла про долари США.
Правильність зробленого позивачкою розрахунку не спростовано відповідачкою, а відтак такий розрахунок приймається судом до уваги.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, враховуючи те, що відповідачкою не виконані умови щодо повернення грошових коштів згідно розписки в строки, передбачені договором (розпискою), суд вважає вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки основної суми боргу за розпискою в розмірі 55 760,00 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
При цьому, позивачка окрім основної суми боргу за договором позики також просила стягнути з відповідачки пеню, 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.
Пеню, 3 % річних та інфляційне збільшення боргу розраховано за період з 07.11.2019 по 05.02.2021 прострочення виплати відповідачем грошового зобов`язання.
Таким чином, згідно розрахунку позивачки, сума заборгованості за розпискою від становить: інфляційне збільшення боргу за період з 07.11.2019 по 05.02.2021 - 2 725,06 грн.; 3% річних від простроченої суми - 2090,00 грн.; пеня - 11 981,53 грн.
Однак, з такими розрахунками позивача суд погоджується частково.
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно дост.625 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, що стосується 3% річних, то в цій частині суд погоджується з розрахунком, наданим суду позивачкою та вважає за необхідне стягнути з відповідачки 3% річних за договором позики.
Що стосується інфляційних втрат за розпискою суд зазначає наступне.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц/провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, тому інфляційні мають розраховуватися з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.
Таким чином, офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Нормами ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду від 14.02.2018 по справі №564/2199/15-ц.
Судом встановлено, що предметом спірних договорів позики є кошти як в іноземній валюті (долари США).
При цьому, як на законодавчому рівні, так і судова практика дійшла однозначного висновку про неможливість застосування індексу інфляції до розрахунків вимог, що ґрунтуються на зобов`язанні, яке виражене у іноземній валюті.
Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст.546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1,2 ст.549 ЦК України).
Так, відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 винесеній по справі № 342/180/17.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Тобто дія вказаного Закону на спірні відносини не поширюється.
Таким чином, вимоги позивачки про стягнення з відповідачки пені за прострочення зобов`язання за договором позики задоволенню не підлягають.
Суд звертає увагу на те, що сторонами не досягнуто в договорі (розписка від 23.10.2019), домовленості з приводу розміру пені, при цьому позовна заява не містить посилань на нормативний акт, який визначає її розмір. У розрахунках позивачка посилається як на підставу нарахування пені на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», проте, як зазначено судом, вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, не скористалася процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази на спростування розміру заборгованості.
Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Що стосується стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу позивачкою, то суд зазначає наступне.
Вбачається, що 22.01.2021 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою ОСОБА_1 був укладений договір про надання юридично-консультаційних послуг. На підтвердження виконаних робіт суду надано оригінали рахунку на оплату №22/01/2021 від 25.01.2021 та акт наданих послуг №01/21 від 05.02.2021.
Оцінивши надані матеріали в обґрунтування понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає, що вимоги про їх стягнення не підлягають задоволенню, виходячи із вимог визначених у ст.131-2 Конституції України, згідно якої, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура та положень п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, згідно яких, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.4 ст.86 ЦПК України після огляду речові докази повертаються особам, від яких вони були одержані.
Відповідно до вимог ст.96 ЦПК України, оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.
08.04.2021 до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про повернення оригіналу розписки від 23.10.2019.
Вказана розписка є єдиним доказом, який підтверджує позовні вимоги і суд вважає за необхідне залишити її оригінал при справі, з метою збереження останньої, що відповідає вимогам ст.96 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.11, 202, 207, 192, 509, 524-526, 530, 533, 546, 549, 610, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 86, 96, 133, 137, 141, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 23.10.2019 в розмірі 55 760 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот шістдесят) грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 090 (дві тисячі дев`яносто) грн., а всього стягнути 57 850 (п`ятдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 723 (сімсот двадцять три) грн. 95 коп.
У решті позовних вимог - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.О.Гагаріна