ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1755/20 Номер провадження 22-ц/814/2168/21Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.

за участю секретаря судового засідання Міщенко Я.О.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Антонової В.М.

представника відповідача адвоката Підлепинського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області із вказаним позовом, відповідно до якого, з урахуванням збільшених майнових вимог (а .с. 24 том 2), прохав:

- визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №499к від 11.11.2020 року про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»;

- стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 1 154 676 грн.;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на наступні обставини.

З 21.02.2018 року він був призначений та працював в ДП «Укравтогаз» на посаді головного інженера Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» з дислокацією у місті Харків.

06.11.2020 адміністрацією Державного підприємства «Укравтогаз» йому було повідомлено про скорочення його посади та запропоновано обрати вакантні посади.

Він висловив бажання перейти працювати на нову посаду.

Для встановлення можливості переведення його на нову запропоновану роботу адміністрація ДП «Укравтогаз» викликала його до головного офісу підприємства, що розташоване у місті Києві.

На підставі листів-викликів ДП «Укравтогаз» було видано накази про його відрядження на 09 листопада 2020 року, 10 листопада 2020 року та 11 листопада 2020 року для участі у засіданнях Комісії ДП «Укравтогаз» з розгляду питання переведення на нову роботу.

Позивач вказував, що чітко визначеного робочого місця за місцем відрядження та повноважень він не мав. Займана ним посада підлягала скороченню і ставилось питання про можливість продовження трудових відносин на інших умовах для чого він був відкомандирований до головного офісу підприємства.

09.11.2020 року відбулось засідання Комісії ДП «Укравтогаз» з розгляду питання переведення на нову роботу (далі по тексту Комісія), яке було відкладено на наступний день, а саме на 10.11.2020 року до 16 год. 00 хв., з метою надання ОСОБА_1 часу вивчити істотні умови праці та посадові обов`язки за новими запропонованими посадами.

На наступний день, зранку 10.11.2020, через погане самопочуття, він звернувся до лікаря, про що в телефонному режимі повідомив начальника управління по роботі з персоналом ДП «Укравтогаз». Після прийому лікаря він прибув до підприємства о 16 год. 00 хв. на засідання Комісії.

Перед початком роботи Комісії йому надали для ознайомлення Акт про його відсутність на робочому місці 10.11.2020, з яким він не погодився. Після цього, йому надали для ознайомлення Акт про відмову у наданні пояснень, в якому він письмово пояснив, що зранку 10.11.2020 він перебував у лікаря.

10.11.2020 засідання Комісії було відкладено на наступний день, а саме на 11.10.2020.

11.11.2020 він офіційно подав до ДП «Укравтогаз» письмову заяву про його непрацездатність 10.11.2020 та перебування на лікарняному з 06.11.2020, який ще не закритий станом на 11.11.2020, та буде наданий після закриття.

Однак, 11.11.2020 йому було вручено наказ про звільнення за прогул, вчинений 10.11.2020, а також видано довідку про заробітну плату та трудову книжку.

Із вказаним наказом про звільнення він не погоджується, вважає звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним, оскільки в порушення вимог статті 40 КЗпП України звільнення відбулось у період його тимчасової непрацездатності з 06.11.2020 по 13.11.2020, а також в порушення вимог статті 43 КЗпП України звільнення відбулось без згоди профспілкового органу підприємства.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №499к від 11.11.2020 року про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»;

- стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 1 154 676 грн.;

- судові витрати покласти на відповідача.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що місцевий суд застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до правовідносин, та навпаки не застосував статтю 40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності.

Вказував, що у порушення норм процесуального права суд неправильно установив обставини, які мають значення для справи, дійшов висновку про недоведеність поважності причини відсутності на робочому місці 10.11.2020 сумарно протягом 8 годин, тоді як у справі наявний листок його непрацездатності з 06.11.2020 по 13.11.2020. Разом із тим, суд не надав належної оцінки його письмовим заявам, які підтверджують, що він повідомляв роботодавця про перебування 10.11.2020 у лікаря, а саме на Акті про відмову у наданні пояснень (а.с. 23 том 1) міститься його власноручний напис про це, а також наступного дня, 11.11.2020, він подав ДП ««Укравтогаз» офіційну заяву за вхідним №Х-61 (а.с. 31 том 1).

Також, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення у справі, а саме не встановлено, що накази про його відрядження не покладали на нього обов`язку перебувати в адмінбудівлі ДП «Укравтогаз», у листах-викликах та виданих на їх підставі наказів про відрядження він повинен був з`явитись саме на засідання Комісії з розгляду питання переведення на нову роботу. З положенням про відрядження працівників ДП «Укравтогаз», затвердженим наказом підприємства за № 137 від 11.03.2019, він не був ознайомлений роботодавцем.

ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції упереджено надав оцінку обставинам, пов`язаним із записами у листку непрацездатності, а саме щодо порушення ним режиму «домашній»; суд безпідставно установив тривалість його перебування у лікаря 10.11.2020, що має характер припущень.

Також, заявник посилався на те, що судом першої інстанції невірно застосовано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду № 553/4211/15-ц від 18.09.2019, № 761/23477/16-ц від 17.10.2019, №712/508/19 від 20.01.2021, №757/40835/15-ц від 11.11.2020, оскільки ці справи не є подібними за фактичними обставинами.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

07.10.2021 до Полтавського апеляційного суду поштовим відправленням надійшов відзив представника відповідача на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві, серед іншого, зазначено про наявність сумнівів перебування ОСОБА_1 у лікарні, законності документів закладу охорони здоров`я. Під час перебування на роботі, 06.11.2020, 09.11.2020 та 10.11.2020 ОСОБА_1 на здоров`я не скаржився, пройшов на прохідній підприємства температурний скринінг, не мав зовнішніх ознак непрацездатності, а 10.11.2020 на засіданні Комісії усно надавав суперечливі пояснення про причини своєї відсутності цього дня на роботі; ОСОБА_1 не повідомив роботодавця ані про причини перебування у лікаря, ані тривалість прийому, та заклад охорони здоров`я. За вказані дні позивачу виплачувалась заробітна плата.

Такі дії позивача, на їх думку, свідчать про приховування факту відкриття листка непрацездатності. Про наявність листка непрацездатності ДП «Укравтогаз» стало відомо лише із вказаного позову, а оригінал отримано підприємством поштою тільки через рік з дня звільнення ОСОБА_1 .

У відзиві також зазначено, що обов`язок роботодавця врахувати листок непрацездатності кореспондується обов`язку працівника своєчасно надати отриманий листок непрацездатності роботодавцю.

Жодних документів, серед іншого довідок з медичного закладу, ОСОБА_1 не надавав ДП «Укравтогаз».

Заяву від 11.11.2020, у якій ОСОБА_1 повідомив роботодавця про свій стан непрацездатності, надав до підприємства тільки після отримання наказу про звільнення.

Обов`язок працівника дотримуватись режиму робочого часу на підприємстві під час його відрядження передбачений ч. 7 ст. 60 КЗпП України та кореспондується пунктом 8 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордоном, затвердженої Наказом МФУ від 13.03.1998 № 59, а також пунктом 1.10 Положення про відрядження працівників ДП «Укравтогаз».

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

Як встановлено місцевим судом, Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (ДП «Укравтогаз») створене відповідно до рішення правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та зареєстроване як юридична особа 22.01.2009. (а.с. 104-110 том 1)

З 21.02.2018 року ОСОБА_1 працював на ДП «Укравтогаз».

Наказом № 658 к від 26.06.2019 року його було звільнено з роботи з підстав визначених п.1 ч.1 ст. 41 КЗПП України.

Рішенням Кременчуцького районного суду від 28 травня 2000 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 536/1109/19, ОСОБА_1 було поновлено на роботі.

На виконання вищевказаного рішення суду наказом № 178к від 29 травня 2020 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз». (а.с. 37, 86 том 1)

06.11.2020 ОСОБА_1 повідомлено про скорочення його посади, у зв`язку із чим останній погодився на переведення на іншу посаду. (а.с. 11-13 том 1)

Листом-викликом директора ДП «Укравтогаз» Ватажишина О.В. № 3573/01-06-20 від 06.11.2020 ОСОБА_1 викликано на 09 листопада о 15 год. 00 хв. до адмінбудівлі ДП «Укравтогаз» за адресою м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2 для участі у Комісії з питань встановлення (визначення) відповідності працівників запропонованій роботі (далі по тексту Комісія). (а.с. 17 том. 1)

На підставі вказаного Листка-виклику директором ДП «Укравтогаз» ОСОБА_2 видано наказ № АП/ВУ-451 від 09.11.2020 про відрядження ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» за адресою м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, терміном на 2 дні з 09.11.2020 по 10.11.2020 включно.

09.11.2020 за участю ОСОБА_1 відбулось засідання Комісії, що підтверджується відповідним протоколом (а.с. 21-22 том 1), з якого вбачається, що за результатом проведення засідання ОСОБА_1 надано час до 16 год. 00 хв. 10.11.2020 подати заяву про переведення на обрану ним посаду з урахуванням кваліфікаційних вимог. Тобто, засідання Комісії було відкладено на 10.11.2020.

Згідно з журналом обліку відвідувань адміністративного будинку ДП «Укравтогаз» (а.с. 89-90 том. 1) зафіксовано час прибуття ОСОБА_1 10.11.2020 на підприємство о 16 год. 05 хв.

Згідно з доповідної записки начальника відділу охоронних заходів П.В. Охріменка директору ДП «Укравтогаз» повідомлено, що протягом робочого дня 10.11.2020, а саме з 08 год. 00 хв. до 16 год. 03 хв. ОСОБА_1 до адміністративної будівлі ДП «Укравтогаз» не заходив, на території підприємства не перебував (а.с. 100 том. 1).

10.11.2020 о 16 год. 15 хв. за участю ОСОБА_1 розпочате засідання Комісії, що підтверджується відповідним протоколом (а.с. 24-26 том. 1), відповідно до якого також вбачається, що головою Комісії поставлено Хаменушку В.М. питання щодо його місцезнаходження 10.11.2020 з 08 год. по 16 год. 00 хв. та запропоновано надати письмові пояснення. За результатом проведеного засідання Комісією постановлено надати відповідь ОСОБА_1 щодо відповідності останнього роботі, на які він претендує, наступного дня у зв`язку із закінченням робочого часу на підприємстві, а саме 11.11.2020 (а.с. 95 том. 1).

Також, 10.11.2020 за підписами працівників ДП «Укравтогаз» складено Акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо його відсутності на підприємстві 10.11.2020, на якому міститься рукописний напис ОСОБА_1 «Перебував у лікаря» (а.с. 96 том. 1).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 10.11.2020 про продовження терміну його відрядження на один день (а.с. 97 том. 1) та Листа-виклику для участі у Комісії (а.с. 28 том. 1) директором ДП «Укравтогаз» Ватажишиним О.В. видано наказ № АП/ВУ-456 від 10.11.2020 про відрядження ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» за адресою м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, терміном на 1 день, а саме 11.11.2020 включно (а.с. 98 том 1).

11.11.2020 наказом директора ДП «Укравтогаз» № 499к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 11.11.2020 за прогул (відсутність без поважних причин на роботі 10.11.2020 у період з 08 год. 00 хв. по 16 год. 05 хв.) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 24-35 том 1).

Місцевим судом установлено, що рішення про звільнення ОСОБА_1 прийняте адміністрацією підприємства без згоди профспілки, оскільки ОСОБА_1 не є членом профспілки підприємства, заяв на вступ до профспілки не писав, що підтверджується протоколом засідання профкому Об`єднаної профспілкової організації працівників ДП «Укравтогаз» профспілки працівників нафтової та газової промисловості України (а.с. 101 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач був відсутній на роботі за місцем відрядження з 08 год. до 16 год. 00 хв. 10.11.2020 (тобто протягом 8 годин робочого дня), про причини своєї відсутності роботодавця не повідомив, не надав роботодавцю доказів поважності причин своєї відсутності на роботі, а тому наслідки такого прогулу, які виразилися у його звільненні, є законними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у випадку прогулу працівника (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі (а не на робочому місці) як на протязі робочого дня, так і більше трьох годин безперервно чи сумарно протягом дня без поважних причин (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Прогул є фактично порушенням працівником трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), за який може настати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, що є правом роботодавця.

На роботодавця покладається обов`язок довести факт відсутності працівника на роботі як на протязі робочого дня, так і більше трьох годин безперервно чи сумарно протягом дня, а доведення факту поважності причин такої відсутності покладається саме на працівника.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення працівника з цього приводу є однією з важливих форм гарантій, наданих йому для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування до нього стягнення. (постанова Верховного Суду № 369/9301/18 від 12.11.2020)

Вразі присутності працівника на роботі роботодавець може витребувати такі пояснення безпосередньо, або, навіть, має право оформити таку вимогу наказом із наданням працівнику достатнього часу, який має бути доведений до відома працівника.

Вразі відсутності працівника на роботі, дотримання роботодавцем вимог статті 149 КЗпП України може бути реалізоване у інший спосіб (наприклад, направити лист на адресу проживання, тощо).

Якщо працівник відмовляється дати пояснення щодо вчиненого проступку, про це складається відповідний акт.

Як встановлено судом вище, 10.11.2020 о 16 год. 15 хв. ОСОБА_1 прийняв участь у засіданні Комісії з розгляду питання переведення на нову роботу, відповідно до листків-викликів та наказів про відрядження.

На засіданні Комісії начальник управління по роботі з персоналом Сидоренко О.В. (голова Комісії) поставила питання ОСОБА_1 щодо його місцезнаходження в період з 08 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв. 10.11.2020 та зажадала надати письмові пояснення з приводу цього, що зафіксоване у протоколі засідання Комісії. (а.с. 24-26 том 1)

Надалі, з матеріалів справи вбачається, що членами Комісії 10.11.2020 було складено Акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення, на якому також міститься власноручна розписка ОСОБА_1 10.11.2020 «перебував у лікаря».

Доводи ОСОБА_1 про те, що він в телефонному режимі повідомляв начальника з кадрових питань ДП «Укравтогаз» про своє перебування у лікаря 10.11.2020 не знайшли свого підтвердження належними доказами у справі.

Разом із тим, 11.11.2020 (крайній робочій день позивача у справі) вхідною кореспонденцією ДП «Укравтогаз» вх. № Х-61 (без зазначення часу) зареєстровано заяву ОСОБА_1 , складену на ім`я директора ДП «Укравтогаз» ОСОБА_2 , за змістом якої повідомлено про те, що «станом на 06.11.2020 він перебуває у стані тимчасової непрацездатності (хворіє), лікарняний лист знаходиться у лікаря та буде надано пізніше». Встановити час отримання такої кореспонденції заяви роботодавцем не вбачається за можливе, доводи про те, що наказ про звільнення виданий раніше ніж здана вказана заява є непідтвердженими.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_1 , адміністрація підприємства на зазначені пояснення увагу не звернула, не вжила будь-яких дій щодо перевірки даних фактів, витребування у ОСОБА_1 підтверджуючих документів.

Надаючи оцінку вказаним вище обставинам, суд першої інстанції зазначав, що письмова розписка ОСОБА_1 в Акті про відмову надати письмові пояснення від 10.11.2020 не містить інформації у зв`язку із чим він перебував у лікаря та чи перебуває він на лікарняному.

Така оцінка судом вказаного доказу є неналежною, оскільки особа має право не розголошувати відомості про стан свого здоров`я.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено чітко визначеної форми повідомлення та обмеженого часу для повідомлення працівником роботодавця про непрацездатність. Це має відбуватись у розумний строк та спосіб, зручний для обох сторін.

Наявність сумнівів у роботодавця з приводу дійсності повідомлених обставин чи дійсних причин відсутності ОСОБА_1 на роботі не позбавляли роботодавця права вжити додаткових заходів щодо з`ясування причин відсутності працівника, наприклад, розпочати службове розслідування, що, зазвичай, оформлюється наказом роботодавця у довільній формі, або витребувати інформацію про відкриття листка непрацездатності працівнику з медичного закладу.

У відповідності до Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13.11.2001, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 року за №1005/6196) «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» (в редакції станом на листопад 2020 року) тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Зі змісту вказаної інструкції вбачається, що до закриття лікарняного листа працівник не має змоги надати його адміністрації підприємства.

Таким чином, відповідачем у справі формально було дотримано процедуру відібрання пояснення у працівника щодо причин відсутності на робочому місці, та належним чином не було з`ясовано чи були поважними ці причини.

Щодо поважності причин відсутності на робочому місці.

Як встановлено судом вище, відповідно до наказів про відрядження та листів-викликів директора ДП «Укравтогаз» ОСОБА_1 був направлений у відрядження з 09.11.2020 по 11.11.2020 до адмінбудівлі ДП «Укравтогаз» за адресою м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, для вирішення відповідності запропонованій посаді у зв`язку із скороченням його посади на підприємстві.

Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

ОСОБА_1 ознайомлений під розписку з правилами внутрішнього трудового розпорядку ДП «Укравтогаз», що підтверджується обхідним листом від 11.05.2017 (а.с. 75 том 1).

Відповідно до статті 60 КЗпП України у разі направлення працівника у відрядження на нього поширюється режим роботи, встановлений на підприємстві (в установі, організації), до якого (якої) його відряджено.

Вказане положення кореспондується пунктом 8 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордоном, затвердженої Наказом МФУ від 13.03.1998 № 59, а також пунктом 1.10 Положення про відрядження працівників ДП «Укравтогаз» (а.с. 111-117 том 1).

Таким чином, у відрядженні на ОСОБА_1 поширювався режим роботи, встановлений на ДП «Укравтогаз».

Як вбачається з матеріалів справи роботодавцем зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі за місцем відрядження 10.11.2020 з 08 год. 00 хв. до 16 год. 05 хв., що підтверджується відміткою у журналі обліку відвідувачів адміністративного будинку ДП «Укравтогаз» (а.с. 90 том 1), службовою запискою начальника відділу охоронних заходів П.В. Охріменко (а.с. 100 том 1).

Таким чином, належними і достатніми доказами у справі підтверджується факт відсутності ОСОБА_1 на роботі за місцем відрядження 10.11.2020 з 08 год. 00 хв. до 16 год. 05 хв.

Для встановлення факту прогулу суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності працівника на роботі.

Тягар доказування поважності причин відсутності на робот, як було зазначено вище покладається саме на працівника.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника (тобто, об`єктивно не залежні від волі працівника обставини) (постанова Верховного Суду № 235/2284/17 від 06.03.2018).

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин справи і враховувати наявні у справі докази .

У постанові Верховного Суду № 572/2944/16-ц від 26.06.2019 визначено, що до поважних причин слід відносити, серед іншого, хворобу працівника.

Вказаний факт може бути підтверджений як документально, так і доведений іншими доказами (показами свідків, тощо).

Оскільки, звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням за дисциплінарний проступок, притягнення працівника до відповідальності буде законним вразі доведення роботодавцем (на якого і покладено законом тягар доказування) складових дисциплінарного проступку: дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Оцінивши наявні у справі докази, апеляційний суд дійшов висновків, що факт хвороби ОСОБА_1 , у тому числі 10.11.2020, підтверджується листком непрацездатності серії АКА № 981119, виданим КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Солом`янського району м. Києва (а.с. 45 том 1), а також Актом повторного огляду сімейного лікаря (а.с. 139 том 1).

Факт перебування 10.11.2020 ОСОБА_1 за станом свого здоров`я у сімейного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Солом`янського району м. Києва ОСОБА_3 підтверджується Витягом з реєстру медичних записів лікаря Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом`янського району м. Києва (а.с. 140-142 том 1), а також Актом повторного огляду сімейного лікаря (а.с. 139 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року в ході розгляду справи було витребувано докази у справі, а саме витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом`янського району м. Києва належним чином завірені копії витягу з журналу відвідувань лікаря за 10.11.2020; належним чином завірені копії витягу з журналe листків непрацездатності за 10.11.2020, та належним чином завірену копію акту огляду ОСОБА_1 від 10.11.2020 року сімейним лікарем ОСОБА_3 (а.с. 131 том 1).

01.03.2021 на виконання вищевказаної ухвали суду з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом`янського району м. Києва надійшли витребувані докази (а.с. 138-147 том 1).

З копії Акту огляду від 10.11.2020 (а.с. 139 том 1) та Витягу з реєстру медичних записів лікаря Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом`янського району м. Києва Карпенко Людмили Вікторівни (а.с. 140-142 том 1) вбачається, що 10.11.2020 сімейним лікарем ОСОБА_3 проведено повторний огляд пацієнта ОСОБА_1 , за результатом якого, на підставі встановленого діагнозу, ОСОБА_1 продовжено лікарняний за листком непрацездатності № 981119 з 11.11.2020 по 13.11.2020.

Згідно з наданими позивачем листком непрацездатності серії АКА № 981119, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом`янського району м. Києва (лікар, що відкрив лікарняний - ОСОБА_3 ), вбачається, що ОСОБА_1 було відкрито лікарняний та встановлено дати звільнення від роботи з 06.11.2020 по 10.11.2020, а з 11.11.2020 продовжено звільнення від роботи до 13.11.2020; стати до роботи 14.11.2020 (а.с. 39-40 том 1).

Суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним доказам та безпідставно пов`язував неповажність причин відсутності ОСОБА_1 10.11.2020 на роботі з неналежним, на думку суду, повідомленням роботодавця про обставини відсутності на роботі, а також з порушенням працівником режиму лікарняного «домашній».

Висновки суду першої інстанції щодо тривалості та часу перебування ОСОБА_1 у лікаря 10.11.2021 мають характер припущень, а, по-друге, тривалість перебування ОСОБА_1 у лікаря не спростовує факту його хвороби 10.11.2020, як поважної причини відсутності на роботі за місцем відрядження.

Недотримання ОСОБА_1 режиму лікування (через явку на засідання Комісії), оцінку чому надав суд першої інстанції обґрунтовуючи рішення, не має юридичного значення для правильного вирішення даної справи.

Прийняття ОСОБА_1 10.11.2020 о 16 год. 15 хв. участі у засіданні Комісії не нівелює факту його хвороби та перебування 10.11.2020 за станом здоров`я на огляді у сімейного лікаря. Це є правом працівника, ураховуючи те, що на засіданні Комісії вирішувалось питання подальшого працевлаштування позивача на ДП «Укравтогаз», що, як вказував ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, мало для нього істотне значення для реалізації права на працю через скорочення штату на підприємстві.

У своїх висновках місцевий суд послався на наступні правові позиції Верховного суду: № 553/4211/15-ц (у цій справі працівника звільнено за прогули, скоєні в період з 30 червня 2015 року по 28 вересня 2015 року, а лікарняний лист відкрито 29 жовтня 2015 року, в день звільнення); у справі № 712/508/19757/40835/15-ц (особа була звільнена не за прогул, а з підстав, визначених п.1 ч.1 ст. 41 КЗПП України, крім того, лікарняний лист було відкрито в день звільнення працівника); у справі 761/23477/16-ц (особа була звільнена за прогул, скоєний 21 червня 2016 року, а перебування на лікарняному документовано з 4 липня 2016 року). Місцевий суд не врахував, що в цих постановах наявні інші фактичні обставини справи.

Застосування вказаних правових позиції не є релевантним до даної справи, в якій наявні інші фактичні обставини (до моменту звільнення працівник повідомив роботодавця про те, що він був відсутній на робочому місці в зв`язку з перебуванням на прийомі у лікаря, а в крайній робочий день повідомив про наявність лиска непрацездатності).

Крім того, місцевий суд не звернув увагу, що метою відрядження ОСОБА_1 було саме прийняття участі в засіданнях Комісії щодо вирішення питання його подальшого працевлаштування. У всіх засіданнях Комісії ОСОБА_1 прийняв участь у чітко визначений час.

Таким чином, відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 10.11.2020 року з 08.00 годин до 16 години була з поважних причин - хвороба та перебування на прийомі у лікаря, що виключає звільнення працівника за п.4 ч.1 ст. 40 КЗПП України.

Абзацом третім статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Наявність листка непрацездатності, яким підтверджується, що дата звільнення припадає на період лікарняного, не є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі і права працівника можуть бути поновлені шляхом зміни дати звільнення, однак тільки якщо законність звільнення буде доведена роботодавцем. В іншому разі (встановлення судом незаконності звільнення) наказ про таке звільнення підлягає скасуванню із юридичними наслідками у вигляді поновлення працівника на роботі та стягнення на його користь компенсаційних виплат (у тому числі вигляді заробітної плати за час вимушеного прогулу).

Таким чином, звільнення позивача на підставі пункту 4 ч.1 статті 40 КЗпП України є незаконним.

Щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

Відповідно до статті 235 у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Апеляційний суд враховує, що редакції вказаної постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року змінювалися, тому, для вірного вирішення питання про стягнення середньомісячної заробітної плати необхідно врахувати редакції постанови, яка діяла як на час звільнення працівника (листопад 2020 року), так і на час звернення позивача до суду (грудень 2020 року) та обрахування ним середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відповідності до п.2 розділу 2 зазначеної постанови, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що при обрахування середньої заробітної плати не враховується : одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В подальшому редакція даної постанови змінювалася, однак зазначені положення щодо обрахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу не змінилися.

Позивач, згідно із збільшеними позовними вимогами (а.с. 24 том 2), прохав стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 1 154 676,00 грн., розраховану за період з 12.11.2020 по 22.06.2021 (150 робочих днів) (із розрахунку: 7 697,84 грн. (середньоденна заробітна плата) х 150 робочих днів.

Перевіривши правильність обрахунку, суд апеляційної інстанції вважає обрахування позивачем розміру середньоденної заробітної плати невірним, оскільки в нього включені виплати, які не повинні враховуватися при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обраховуючи середньоденну заробітну плату у розмірі 7 697,84 грн. позивачем за основу взято довідку про доходи від 24.11.2020 року за № 156 (а.с. 36 том 1), згідно з якою у вересні 2020 року ним отримано заробітну плату в розмірі 312 892, 64 грн., а у жовтні 2020 року 18 114,71 грн.

Заперечуючи проти розрахунку позивача, відповідачем надано довідки про доходи ОСОБА_1 № 9 від 18.01.2021 року та № 50 від 03.03.2021 року (а.с. 87, 202 том 1).

У відповідності з вказаними довідками у липні 2020 року позивачу виплачено 27 347, 43 грн., у серпні 2020 року - 26 962,87 грн., у вересні 2020 року відповідачем отримано заробітну плату в розмірі 29 680,60 грн. за 22 робочих дні, та у жовтні 2020 року - 29 509,60 грн. за 21 робочий день.

В примітці довідки зазначено, що вказані виплати включають в себе оплачу часу відпусток та премії.

Відповідачем у відзиві зазначено, що отримані позивачем доходи у вересні та жовтні 2020 року включають у себе :

- 271 887, 69 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплаченого на виконання рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28.05.2020 року у справі № 536/1109/19;

-3 587,50 грн. премії до галузевого свята;

-7 175 грн. матеріальна допомога на оздоровлення за вересень 2020 року;

-25 922,10 грн 30 днів відпускних за жовтень 2020 року;

-4 320,35 грн. 5 днів відпускних за листопад 2020 року;

-3 587,50 грн премія до свята за жовтень 2020 року;

-14 527,21 грн. 19 днів лікарняних за рахунок підприємства.

Протягом останніх двох календарних місяців, що передували місяцю звільнення, ОСОБА_1 відпрацював 0 (нуль) робочих днів. Також, протягом липня, серпня 2020 року ОСОБА_1 також відпрацював 0 (нуль) робочих днів.

Обрахувавши у відповідності з вимогами постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір середньомісячної заробітної плати підприємство визначило її у сумі 667 грн. 44 коп., та середньомісячну зарплату (посадовий оклад) у розмірі 14 350 грн.

В матеріалах справи відсутні докази та заперечення позивача, які б давали підстави вважати, що середньоденна заробітна плата та посадовий оклад ОСОБА_1 відповідачем визначені невірно.

У відзиві відповідачем зазначено, що у відповідності з рішенням Кременчуцького районного суду від 28 травня 2020 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , до його поновлення на роботі в травні 2020 року, за квітень, травень 2019 року становила 1 100 грн. 40 коп. Апеляційний суд не може взяти за основу визначений цим судовим рішенням розмір середньомісячної заробітної плати, оскільки це суперечитиме вимогам постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, яка передбачає визначення середнього заробітку за період два місяці, які передували звільненню.

Тому, при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за основу апеляційним судом береться обрахунок середнього заробітку, проведений відповідачем у справі.

Період, за який необхідно стягнути середній заробіток, становить з 12.11.2020 по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, тобто - 22.11.2021 року, що включає в себе 258 робочих днів.

Відповідно, за формулою, наведеною у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_4 складає 667 грн. 44 коп., а місячний посадовий оклад 14 350 грн.

З урахуванням вищевикладеного, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті ОСОБА_4 становить 206 478,00 грн. (із розрахунку 667,44 грн. х 258 робочих днів).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 206 478,00 грн. з вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що доводи ОСОБА_1 щодо незаконності його звільнення є обґрунтованими. Оцінка цих доводів зроблена апеляційним судом в мотивувальній частині та повторного аналізу не потребує.

Доводи відповідача у справі щодо розміру середнього розміру за час вимушеного прогулу також є обґрунтованими, були враховані апеляційним судом та їм надано відповідний аналіз.

Доводи відповідача щодо законності медичної документації, наданої позивачем, є припущеннями, які не можуть бути покладені в основу доказування.

Аргументи відповідача про відсутність скарг ОСОБА_1 на стан свого здоров`я, проходження ним в адмінбудівлі ДП «Акравтогаз» температурного скринінгу, порушення режиму лікарняного, не спростовують висновків апеляційного суду, що 10.11.2020 ОСОБА_1 з поважних причин (перебування у лікаря через хворобу) був відсутній на роботі за місцем відрядження.

Посилання відповідача на факт надіслання ОСОБА_1 листка непрацездатності на адресу роботодавця тільки через рік після фактичного звільнення, не мають юридичного значення для вирішення справи, оскільки працівник повідомив роботодавця про перебування у лікаря на прийомі та про наявність листка непрацездатності, який не міг бути наданий в крайній робочий день, оскільки не був закритий закладом охорони здоров`я, що його видав.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі заявник прохав стягнути з відповідача на його користь судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду першої інстанції із вказаним позовом та судовий збір подачу апеляційної скарги у загальній сумі 28 375,00 грн.

Згідно з ч. 1 статті 41 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем у позові заявлено наступні позовні вимоги:

-визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та похідна, від них - поновлення на роботі (немайнова вимога);

-стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (згідно з уточненими позовними вимогами) у розмірі 1 154 676,00 грн. (майнова вимога)

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового за позовними вимогами про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, 840,80 грн. судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволено у повному обсязі.

За позовну вимогу щодо середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивачем у справі було сплачено судовий збір сумі 11 350,00 грн. (встановлений законом максимальний граничний розмір судового збору станом на час звернення до суду із позовом (а.с. 44 том 2).

Позов в цій частині позовних вимог задоволений частково, а тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина судового збору, понесеного позивачем за подачу позовної заяви до суду першої інстанції, а саме 2 029,38 грн. (17,88% х 11 350,00).

За подачу апеляційної скарги на рішення суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 17 025,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина судового збору, сплаченого позивачем за подачу апеляційної скарги, а саме 3 044,07 грн. (із розрахунку: 17,88% х 17 025,00 грн.).

А всього сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 5 073,45 грн.

В силу того, що рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його прийняття, підстав для застосування статті 430 ЦПК України не вбачається.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 3, 4 ст. 376, 381, 382, 383, 384, 141 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року скасувати.

Ухвали у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №499к від 11.11.2020 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».

Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 206 478,00 грн. з вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь держави 840,80 грн. судового збору.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 5 073,45 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 24 листопада 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.О. Кривчун

О.В. Чумак