Єдиний унікальний номер справи 485/119/21
Провадження №22-ц/812/993/21 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 17 березня 2021року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Бодрової О.П., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

01 лютого 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) пред`явило до ОСОБА_1 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

14 грудня 2010 року ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення карти підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Ним такожпідписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду.

Відповідно до вказаних Умов, кредит видавався у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, базова відсоткова ставка за користування кредитними коштами становила 3 % на місяць, нарахованих на залишок заборгованості.

При цьому передбачалося, що строк дії його картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього і позичальник отримав нову кредитну картку.

Крім того, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника.

Відповідно до «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає Банку списувати з будь-якого карткового рахунку відкритого у цьому Банку в тому числі з картрахунку грошові кошти для здійснення платежів з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості, Банк нараховує пеню, яка складається з базової процентної ставки по договору та нараховується за кожен день прострочки кредиту + 1% від заборгованості, але не менше 30 гривень на місяць та нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам 5 і більше днів на суму від 50 гривень і більше.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору б/н, станом на 12 січня 2021 року в нього виникла заборгованість у розмірі 14 435 гривень 43 копійки, з яких:

- 11 317 гривень 99 копійок - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. за простроченим;

- 3 117 гривень 44 копійки - заборгованості за простроченими відсотками;

Посилаючись на те, що позичальник не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором б/н, Банк просив стягнути з нього на свою користь заборговану грошову суму за судовим рішенням та судові витрати.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 17 березня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено, у зв`язку з його недоведеністю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Банк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду І інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не довів наявність боргу відповідача перед Банком, а тому його вимоги не можуть бути задоволені.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 1055 ЦК України, договір укладається в письмовій формі, з загрозою його нікчемності у разі недотримання такої форми.

Згідно з ст.1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При укладені договору, відповідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договір може бути укладено сторонами за принципом приєднання.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Саме з наведеного і слід виходити при вирішенні даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2010 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.23).

ОСОБА_1 в анкеті-заяві власноруч зазначено бажаний кредитний ліміт у сумі 5000 гривень.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Ним такожпідписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с.113).

За весь період кредитування, відповідач отримав шість кредитних карток. Строк дії останньої - до липня 2021 року (а.с.22).

05 березня 2014 року ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 8 000 гривень, а 01 червня 2020 року його зменшено до 0,00 грн (а.с.21).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого Банком, станом на 12 січня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед фінансовою установою становила 14 435 гривень 43 копійки, з яких: 11 317 гривень 99 копійок заборгованість простроченим тілом кредиту та 3 117 гривень 44 копійки - заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом (а.с.19-20).

Проте, з виписки з особового рахунку боржника слідує, що він систематично користувався кредитними коштами, то сплачуючи грошові кошти за набуття товарів, то знімаючи готівку у банкоматі. При цьому, спочатку він повертав їх та сплачував відсотки за користування ними, а потім, в односторонньому порядку, припинивши такі виплати (а.с. 4-12).

Судом апеляційної інстанції здійснено підрахунок витрат та поповнення кредитної картки ОСОБА_1 та встановлено, що за весь період користування кредитною карткою, він витратив та повернув кредитних коштів, залишившись винним Банку 5 741 гривню 63 копійки за тілом кредиту, які і слід було стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку.

За такого, з наданих Банком доказів, чітко прослідковується користування кредитними коштами та часткове їх погашення.

Крім того, оскільки, позичальник власноруч підписав довідку про умови кредитування, то з нього на користь Банку також підлягають стягненню ще й несплачені вчасно відсотки за користування позиченими грошима.

Станом на дату укладення кредитного договору б/н (14.12.2010 р.) відсоткова ставка по вказаному кредиту становила 3% на місяць (36% річних), які нараховувались на залишок заборгованості по кредиту, з якої і слід виходити при стягненні відсотків за користування кредитними коштами

Виходячи з зазначеної відсоткової ставки, ОСОБА_1 повинен був сплатити Банку відсотки за користування кредитними коштами, але у повному обсязі їх не сплатив, залишившись винним2 921 гривню 45 копійок.

Проте, суд І інстанції на зазначені докази, уваги не звернув, не надав їм належну оцінку, що в результаті призвело до помилкових висновків, про недоведеність позивачем факту наявності заборгованості відповідача перед Банком.

Аналіз наведених обставин, у сукупності з аналізом даних виписки з особового рахунку відповідача, дають колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду підстави вважати, що відповідач уклав з позивачем договір кредиту, отримав по ньому грошові кошти, які практично повністю не повернув та не сплачував за ними відсотки.

У зв`язку з цим та названими вище нормами, позичальник повинен сплатити Банку заборговані грошові суми, вирахувані відповідно до умов договору.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку - є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Банк належними та допустимими доказами довів факт укладання з відповідачем кредитного договору та отримання тим коштів.

Оскільки суд І інстанції був іншої думки, та відмовив в задоволені позовних вимог, оскаржене рішення слід скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов Банку задовольнити частково, стягнувши залишок тіла кредиту та нараховуючи проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому сторонами на час укладення договору, тобто 3 % на місяць.

За такого, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення позову АТ КБ «Приватбанк», а тому рішення районного суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 12 січня 2021 року в сумі 8 663 гривні 08 копійок, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 5 741 гривень 63 копійки та заборгованості по відсотків в сумі 2 921 гривня 45 копійок.

Вимоги щодо стягнення пені та штрафів Банком не заявлялися, а тому стягненню не підлягають.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано, то відповідно до ч.5 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 3405 гривень 57 копійок (вимоги Банку задоволені на 60,01 %) судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської областівід 17 березня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 грудня 2010 року 2013 року, яка утворилася станом на 12січня 2021 року, в сумі 8 663 гривні 08 копійок, з яких:

-5 741 гривня 63 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 2 921 гривня 45 копійок - заборгованості за простроченими відсотками;

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 3 405 гривень 57 копійок судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 травня 2021 року.