УХВАЛА

20 травня 2021 року

м. Київ

справа № 202/34155/13

провадження № 61-7629ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши питання про прийняття до розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху, виходячи з таких підстав.

Положеннями статті 392 ЦПК України встановлено ряд вимог щодо форми та змісту касаційної скарги, зокрема, пунктом п`ятим частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що в касаційній сказі повинно бути зазначено підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

На виконання цієї вимоги закону скаржник зазначає, що оскаржує судові рішення на підставі пункту першого, третього та четвертого частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту першого та третього частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що для належного обґрунтування підстав скаржнику крім іншого необхідно зазначати норму права, з застосуванням якої судом апеляційної інстанції не погоджується скаржник та щодо застосування цієї норми права є правовий висновок Верховного Суду або такий правовий висновок відсутній.

Скаржник, посилаючись на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України чітко не зазначає, з застосуванням судом апеляційної інстанції яких саме норм матеріального чи процесуального права він не погоджується, а суд апеляційної інстанції застосував цю норму права без врахування певного правового висновку Верховного Суду або такий правовий висновок відсутній.

Таким чином, скаржником не виконані у повному обсязі вимоги статті 392 ЦПК України щодо оформлення касаційної скарги.

За таких обставин касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та на підставі вимог статей 185, 393 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням строку на усунення вищевказаних недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш