Справа № 234/1369/21
Провадження № 2/234/1969/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді Чернобай А.О.,

секретар судового засідання Максимова В.В.,

за участю представника позивача адвоката Голованік В.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

справа № 234/1369/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03 лютого 2021 року до суду звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 15 листопада 1986 року по 27 листопада 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають дорослого сина ОСОБА_3 . Під час шлюбу за спільні кошти ними була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачем. Вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з чим, позивачка звернулася до суду і просить визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв.м, в тому числі житловою площею 38,9 кв.м. Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 08.02.2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя було залишено без руху.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05.04.2021 року прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та суду пояснив, що дійсно він з позивачкою перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу у 1998 року ними була придбана трикімнатна квартира. На той час дитина була ще шкільного віку. У 2014 році відповідачка уїхала до РФ. До Краматорську вона приїжджала, щоб провідати дитину та жила в квартирі. Між ними виникла сварка та він їй повідомив, що рішенням суду шлюб між ними розірваний. Пізніше позивачка ще раз приїжджала, але він її не впустив в квартиру. Оскільки в квартирі він проживає разом з сином, то вважає, що позов необхідно задовольнити частково та визнати за позивачкою право власності на 1/3 частки квартири. В 2019 році він пропонував позивачці грошові кошти у розмірі 3000 доларів США за частку квартири, але позивачка відмовилася. На теперішній час у нього не має коштів. Оскільки документи на квартиру були втрачені, то на підставі дублікату договору купівлі продажу квартири у 2017 році він зареєстрував право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних усправі доказів.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 15 листопада 1986 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі про реєстрацію шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1551, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с. 7)

28.11.1998 року у період шлюбу було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу, посвідченому 28.11.1998 року (реєстр № 1-5579) нотаріусом Першої краматорської ДНК (а.с. 11). Власником квартири є ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Комунального підприємства БТІ Краматорської міської ради.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на праві влдасності належить ОСОБА_1 (а.с. 9-10)

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України.

Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .

У судовому засіданні відповідач не заперечував, що квартира була придбана на підставі договору купівлі продажу під час шлюбу.

Таким чином, судом встановлено, що квартира була придбана в період шлюбу, та джерелом її набуття були спільні кошти подружжя.

Відповідно до положень ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 60 СК України, враховуючи те, що трикімнатна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя, то суд приходить до висновку, що необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв.м, в тому числі житловою площею 38,9 кв.м.

Доводи відповідача відносно того, що оскільки у квартирі проживає ще їх повнолітній син, то за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/3 частку квартири, суд не бере до уваги, оскільки такі твердження не ґрунтуються на вимогах ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України, відповідно до якої суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищів чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; або за умови, що розмір аліментів, які одержують (син, дочка), недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таких обставин в судовому засіданні не встановлено.

З огляду на вказане, виходячи з рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя згідно ст. 70 СК України, слід визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що згідно квитанцій від 02.02.2021 року та 22.03.2021 року за звернення до суду з зазначеним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 3721,55 грн.

Відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.4,5,12,81,141,263,273,280-284,288 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв.м, в тому числі житловою площею 38,9 кв.м.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 3721,55 грн. (три тисячі сімсот двадцять одна гривень 55 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Повний текст рішення суду виготовлений 08.06.2021 року.

Суддя:

Рішення ухвалене і надруковане в нарадчій кімнаті в єдиному екземплярі.

Суддя: