Провадження № 2/643/544/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Наумкіна О.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представника Департаменту реєстрації Харківської міської ради Полупан О.С., представника ОСОБА_4 - адвоката Селезень С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , про визнання рішення нечинним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (далі - позивачі), звернулись до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просять: визнати нечинним рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі - відповідач) щодо зняття позивачів з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Квартира); зобов`язати відповідача поновити реєстрацію позивачів за адресою Квартири (а.с. 2-3; 147-148).

В обґрунтування позову зазначено, що 07.08.2019 позивачам стало відомо, що вони були зняті з реєстрації за адресою Квартири. При зверненні у квітні 2019 року відповідач підтвердив факт зняття їх з реєстрації, проте не роз`яснив причину. Виходячи з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Позивач проживає в Квартирі з моменту народження, його діти також народились в цій Квартирі та постійно проживають. Квартира була придбана за власні кошти батька позивача ОСОБА_1 , хоча і була оформлена на діда ОСОБА_8 . Договором від 09.06.2016 батько подарував позивачу 1/2 частину Квартири. Позивачі вважають дії відповідача щодо зняття їх з реєстрації незаконними, в зв`язку з чим звернулись до суду з даним позовом.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що зняття позивачів з реєстрації відбулось на підставі заяви власника Квартири ОСОБА_7 у відповідності до чинного законодавства України. Підставою для зняття реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були документи, що підтверджують припинення підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням житла (а.с. 47-52).

В подальшому представником відповідача були надані додаткові письмові пояснення, згідно яких ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання 14.02.2017 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова та Апеляційного суду Харківської області по справі № 643/14214/14-ц. ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було знято з реєстрації місця проживання 27.10.2018 у зв`язку з відчуженням житла. Заяву подала ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що відповідно до постанови Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2018 по справі № 643/14392/16-2 та рішення Апеляційного суду Харківської області від 02.06.2016 по справі № 643/19799/15-ц вона є новим власником Квартири. Посилання позивача у позовній заяві на ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» не є коректним, оскільки позивач зазначає стару редакцію вказаного Закону, яка не є чинною з 05.08.2012 (а.с. 209).

Представник ОСОБА_4 надала письмові пояснення, в яких зазначила на відсутності підстав для задоволення позову. В обґрунтування зазначила, що відповідач діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог діючого законодавства. Підставою для зняття позивачів з реєстрації були документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно чинного законодавства, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Власником Квартири на момент звернення позивачів до суду з позовом була ОСОБА_7 , при цьому позивачами не надано доказів наявності у них право користування Квартирою. Станом на даний час новим власником Квартири є ОСОБА_4 , яка придбала її у ОСОБА_7 (а.с. 187-191).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.01.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 35-36).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 року залучено ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 153-154).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 182-183).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.03.2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі (а.с. 214-215).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.04.2021 року замінено третю особу Службу у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (а.с. 242-243).

ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в судовому засіданні 06.05.2021 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі. Пояснила, що позивачі не є членами сім`ї ОСОБА_7 або ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 в судовому засіданні 06.05.2021 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Пояснив, що зареєструвався за місцем проживання в Квартирі на підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2016.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.05.2021 проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні 06.05.2021 проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених в письмових поясненнях.

Інші учасники справи в судове засідання 06.05.2021 не з`явились.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

З Довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб від 20.08.2018 вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були зареєстровані за адресою Квартири в квітні 2016, а саме: ОСОБА_1 - 21.04.2016, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - 26.04.2016 (а.с. 9).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.06.2016 № 97, виданої ЖК «Радіст» на ім`я уповноваженого власника (співвласника, наймача) ОСОБА_1 , який проживає за адресою Квартири, до складу його сім`ї входять син ОСОБА_2 , онуки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с. 8).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 09.04.2019, ОСОБА_2 знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Як вбачається з доводів відзиву, а також матеріалів справи, позивача ОСОБА_2 знято з реєстрації 14.02.2017 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.09.2016, ухваленого в цивільній справі № 643/14214/14-ц, про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування Квартирою (а.с. 42-43). Позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 знято з реєстрації місця проживання за адресою Квартири 27.10.2018 на підставі заяви ОСОБА_7 та доданих до неї документів, зокрема договору дарування Квартири від 15.12.2004, постанови Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2018 по справі № 643/14392/16-2, рішення Апеляційного суду Харківської області від 02.06.2016 по справі № 643/19799/15-2 (а.с. 53).

У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 по справі № 380/7750/20 від 31.03.2021 зазначено, що аналіз положень Цивільного кодексу України у зіставленні з положеннями Закону № 1382-IV дозволяє зробити висновок, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово). Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію. Щодо відмінностей між місцем проживання і «зареєстрованим» місцем проживання, Верховний Суд зауважив, що спільним для обох понять є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного «спілкування» з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів, фізичних/юридичних осіб при визначенні територіальної юрисдикції судових справ за участі цієї особи; надсилання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання є умовою належного повідомлення особи).

Верховним Судом в постанові від 14.05.2020 по справі № 336/1773/17 зазначено, що поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 161/20662/18, вимоги щодо визнання протиправними дій відділу державної реєстрації про зняття позивачів з реєстрації місця проживання та про зобов`язання поновити реєстрацію місця проживання, стосуються права користування та розпорядження житлом. Так, у вказаній постанові зазначено, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження житловими будинками. Позивачі оскаржують дії відповідача щодо зняття їх з місця реєстрації проживання без їхньої згоди, оскільки вважають їх незаконними. Отже, предметом спірних правовідносин є право користування житловими будинками, вимоги ж до відділу державної реєстрації є похідними від них. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017 і підстав для відступу не вбачається.

В даній справі позивачі також оскаржують дії відповідача щодо зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою Квартири.

Враховуючи наведене та вказані вище висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, суд приходить до висновку, що предметом спірних правовідносин в даній цивільній справі є право користування Квартирою.

Враховуючи предмет спірних правовідносин в даній цивільній справі, суд приходить до висновку, що належним відповідачем у даній справі є в тому числі власник спірної Квартири, оскільки вирішується насамперед питання щодо права позивачів на користування Квартирою.

Відповідно, суд приходить до висновку щодо обов`язкової процесуальної співучасті в даній справі власника Квартира в якості співвідповідача.

Як встановлено судом з пояснень учасників справи, а також її матеріалів, станом на час виникнення спірних правовідносин і до 14.11.2020, Квартира перебувала у власності ОСОБА_7 .

Так, право власності ОСОБА_7 на Квартиру виникло на підставі договору дарування квартири від 15.12.2004, посвідченого Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 15.12.2004, зареєстрованого в реєстрі за № 5-2319, згідно якого ОСОБА_9 безоплатно передав у власність ОСОБА_7 . Квартиру (а.с. 56).

З 14.11.2020 право власності на Квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 241884082 від 26.01.2021. Згідно вказаної довідки, підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на Квартиру є договір купівлі-продажу від 14.11.2020.

Згідно ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 320/9049/18 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різними.

В постанові Верховного Суду від 27.01.2021 по справі № 291/1024/18-ц вказано, що якщо певна особа залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а позивач заяв чи клопотань про залучення вказаної особи в якості співвідповідача не заявляв, це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Також Верховним Судом зазначено, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 залучені до участі в справі в якості третіх осіб за ініціативою суду, при цьому позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 заперечували проти залучення в якості третіх осіб колишнього та нинішнього власників Квартири.

Клопотання про залучення власника Квартири в якості співвідповідача або заміни відповідача, позивачі протягом підготовчого провадження та розгляду справи по суті не заявляли.

Таким чином, власник Квартири до участі в справі в якості співвідповідача не залучений та позовні вимоги до нього не пред`являлись, хоча його процесуальна співучасть є обов`язковою.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

В цьому ж рішенні Європейським судом з прав людини зазначено на неприпустимості ігнорування доречних і важливих аргументів заявника.

В рішенні від 10.02.2020 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Статтею 265 ЦПК України також передбачено обов`язок суду надати мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення права учасників справи на справедливий судовий розгляд, суд вважає за необхідне надати оцінку основним аргументам і доводам учасників справи, які вони висловлювали в ході її розгляду.

Оцінюючи питання щодо наявності у позивача ОСОБА_1 права власності на Квартиру, суд керується таким.

Заочним рішення Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2016, ухваленим в цивільній справі № 643/19799/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину Квартири (а.с. 57).

На підставі вказаного рішення право власності на 1/2 частину Квартири було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 57448737 від 15.04.2016 (а.с. 60).

Як пояснив ОСОБА_1 , вказане вище заочне рішення від 25.02.2016 було підставою його реєстрації за адресою Квартири 21.04.2016.

В подальшому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02.06.2016, ухваленим в цивільній справі 643/19799/15-ц, рішення Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2016 було скасовано (а.с. 66-69).

Таким чином, станом на час вирішення даної цивільної справи, ОСОБА_1 не є власником частини Квартири, оскільки в задоволенні його позову про визнання права власності на частину Квартири було відмовлено.

Оцінюючи доводи ОСОБА_2 щодо наявності у нього права власності на частину Квартири, суд керується таким.

ОСОБА_2 надано письмові пояснення, в яких зазначено, що батько ОСОБА_1 09.06.2016 подарував йому 1/2 частину Квартиру. В зв`язку з наведеним станом на час вирішення справи він є власником 1/2 частини Квартири (а.с. 220).

В матеріалах справи міститься договір дарування частки в праві власності на Квартиру від 09.06.2016, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. 09.06.2016, зареєстрований в реєстрі за № 636, згідно якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/2 частку в праві спільної часткової власності на Квартиру (а.с. 4).

Також в матеріалах справи міститься Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 61071413 від 09.06.2016, згідно якої на підставі вказаного договору право власності на 1/2 частину Квартири зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 5).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2018, ухваленою в цивільній справі № 643/14392/16-ц, позов ОСОБА_7 задоволено частково, визнано недійсним вказаний вище договір дарування частки в праві власності на Квартиру від 09.06.2016 та скасовано здійснену на підставі цього договору державну реєстрацію права на частку в праві власності ОСОБА_2 на ОСОБА_10 (а.с. 71-77).

Постановою Верховного Суду від 03.06.2020, ухваленою в цивільній справі № 643/14392/16-ц, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2018 в частині позовних вимог про визнанні недійсним договору дарування скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині постанову Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2018 залишено без змін (а.с. 118, 120-127).

Оскільки одним з основних аргументів позивачів було посилання на вказану постанову Верховного Суду від 03.06.2020, згідно якої за їх доводами скасовано рішення суду про визнання недійсним договору дарування частини Квартири від 09.06.2016 та, відповідно, відновлено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину Квартири, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Наявність або відсутність у ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину Квартири не відноситься до предмету позовних вимог в даній цивільній справі.

Учасниками справи та їх представниками було надано пояснення, згідно яких в провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває інша цивільна справа, в якій ОСОБА_2 пред`явлено позовні вимоги про витребування частини Квартири з чужого незаконного володіння.

Відповідно, у суду в даній цивільній справі відсутні підстави вирішувати по суті питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину Квартири.

Разом з тим, розглядаючи вказане питання в контексті вирішення даної цивільної справи, а саме в контексті вирішення питання щодо наявності у ОСОБА_2 права користування Квартирою як складової правомочності власника, суд звертає увагу на наступне.

Верховним Судом в резолютивній частині постанови від 03.06.2020 залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про скасування державної реєстрації права ОСОБА_2 на частку у праві власності на Квартиру, що здійснена на підстав договору дарування від 09.06.2016.

При цьому в мотивувальній частині постанови від 03.06.2020 Верховним Судом зазначено, що апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що оскільки позивач ( ОСОБА_7 ) є власником Квартири з 2004, право власності на яку зареєстровано за нею у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то скасування державної реєстрації права власності відповідача ( ОСОБА_2 ), за встановлених у цій справі обставин, є ефективним способом захисту права власності позивача.

Таким чином, в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 зроблений висновок, що власником Квартири є саме ОСОБА_7 , в зв`язку з чим залишено без змін рішення про скасування державної реєстрації права ОСОБА_2 на 1/2 частину Квартири, що здійснена на підставі договору дарування від 09.06.2020.

За таких обставин суд відхиляє аргументи ОСОБА_2 відносно того, що останній згідно постанови Верховного Суду від 03.06.2020 має право користування Квартирою як її співвласник.

Доводи позивачів відносно того, що їх право на проживання в Квартирі ґрунтується на тому, що Квартира була придбана за власні кошти ОСОБА_1 , хоча і була оформлена на ОСОБА_8 , суд відхиляє, оскільки всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України доказів на підтвердження вказаних обставин, а також перебування Квартири або її частини у власності позивачів, суду не надано.

Оцінюючи аргументи ОСОБА_2 відносно того, що він та його діти ОСОБА_6 і ОСОБА_5 проживають в Квартирі з моменту народження, суд враховує наступне.

Неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою Квартири 26.04.2016, через 5 днів після реєстрації ОСОБА_1 . Згідно доводів позивачів, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були зареєстровані як діти, що реєструються за місцем проживання їх батька ОСОБА_2 .

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.09.2016, ухваленим в цивільній справі № 643/14214/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , останнього визнано таким, що втратив право користування Квартирою (а.с. 42-43).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.11.2016, постановленою в цивільній справі № 643/14214/14-ц, рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.09.2016 залишено без змін.

Таким чином, 23.11.2016 набрало законної сили судове рішення, згідно якого ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив право користування Квартирою.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 знято з реєстрації за адресою Квартири.

В подальшому, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.08.2018, ухваленим в цивільній справі № 643/3829/16-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання права користування жилим приміщенням - залишено без задоволення. З описової частини вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 було пред`явлено позовні вимоги, згідно яких він просив визнати за ним, його дружиною та дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_5 право користування Квартирою. В обґрунтування рішення судом зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б доводили його право користування Квартирою. Зазначене рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, згідно відмітки на копії рішення, набрало законної сили 01.10.2018.

Таким чином, позивачу ОСОБА_1 , його дочкам ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які також є позивачами в даній цивільній справі, відмовлено у визнанні за ними права користування Квартирою.

Позивачами не доведено наявність будь-яких нових обставин, які виникли після набрання законної сили вказаними вище рішеннями суду від 20.09.2016 та 13.08.2018 та з якими законодавство України пов`язує можливість виникнення у позивачів права користування Квартирою.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон), зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Правила реєстрації місця проживання (далі - Правила) затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207.

Відповідно до абзацу 3 п. 26 Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно абзацу 9 п. 26 Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Таким чином, положеннями законодавства України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання може бути не тільки відповідне рішення суду, а й інші документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, зокрема відчуження житла.

Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи позовної заяви відносно того, що підставою для зняття з реєстрації місця проживання може бути виключно відповідне рішення суду.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 був знятий з реєстрації на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування Квартирою.

Позивач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою Квартири на підставі судового рішення, згідно якого за ним було визнано право власності на частину Квартири. Зазначене рішення суду в подальшому було скасовано.

Після скасування вказаного рішення ОСОБА_7 , право власності якої на Квартиру в цілому було відновлено, звернулась до відповідача із заявою про скасування реєстрації ОСОБА_1 , а також неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були зареєстровані в Квартирі як такі, що реєструються за місцем проживання їх батька ОСОБА_2 , проте станом на час подання заяви ОСОБА_7 їх батько ОСОБА_2 вже був знятий з реєстрації у зв`язку із втратою права користування Квартирою.

Також станом на час подання заяви ОСОБА_7 набрало законної сили рішення суду, яким відмовлено в позові про визнання за ОСОБА_2 та неповнолітніми ОСОБА_6 і ОСОБА_5 права користування Квартирою.

Вказані обставини згідно законодавства України є підставою для зняття з реєстрації місця проживання.

Враховуючи наведене та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання протиправним зняття позивачів з реєстрації місця проживання та про зобов`язання поновити реєстрацію їх місця проживання за адресою Квартири.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (27.10.2018 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (14.02.2017 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (27.10.2018 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (27.10.2018 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), до Департаменту реєстрації Харківської міської ради (місцезнаходження: м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40214227), треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 26489104), ОСОБА_7 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) про визнання рішення нечинним та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17.05.2021.

Суддя Д.А. Крівцов