ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/1230/18 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/627/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Харкова від 18 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Єрмоленко В.Б., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Правекс Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ( далі ПАТ КБ) «Правекс-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 22620, 47 доларів США, з яких сума заборгованості по тілу кредиту складає 19583,54 долари США, заборгованість по процентам 3 036,93 доларів США, а також судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 12.11.2007 між АКБ «Правекс- Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 12006-172/07Р, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 50400 доларів США, із терміном повернення до 12.11.2022, зі сплатою 12,8% річних. Взяті на себе кредитні зобов`язання позичальник не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 10.02.2018 становить 22620,47 дол. США. Через порушенням строків щодо повернення кредитних коштів позивачем нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків в загальній сумі 888,05 дол. США, але на її стягненні ПАТ КБ «Правекс-Банк» не наполягає.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 12006-172/07Р від 12.11.2007. за яким поручитель зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед позивачем по зобов`язанням позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. Поручитель дав свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою зобов`язання позичальника, що може виникнути у майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору, або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або всього договору кредитором в односторонньому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду Харкова від 18 серпня 2020 року задоволено позов АТ «Правекс Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь Акціонерного товариства «Правекс Банк» заборгованість за кредитним договором № 12006-172/07Р від 12 листопада 2007 року в сумі 22620 (двадцять дві тисячі шістсот двадцять) доларів США 47 центів США, що складається із заборгованості по тілу кредиту 19583,54 долари США, процентів за користування кредитними коштами 3036,93 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства « Правекс Банк» судові витрати по 4601,69 грн з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального і процесуального права в частині дослідження всіх обставин спірних правовідносин та неправильно застосував норми права, що регулюють відносини поруки та іпотеки.

Вказав, що на ухвалу Суду банк не надав оригіналу заяви № 4 від 12.11.2007 про видачу (для огляду), а також виписки з особового рахунку відповідача, тому вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідачів заборгованості, вказаному у розрахунку та як такої.

Зазначив, що обов`язковою умовою для реалізації права кредитора на дострокове пред`явлення вимог до поручителя є надіслання на його адресу вимоги. Подання позову не можна розцінювати як вручення вимоги, оскільки подання позову є юрисдикційною формою захисту порушеного права особи. Передбачена в даній статті вимога носить досудовий характер. З цих міркувань є підстави вважати позов передчасним.

Послався на те, що актуальним є посилання на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 05.08.2020 по справі № 759/5757/15-ц щодо неспростованого обов`язку кредитодавця по надсиланню на адресу позичальника за забезпеченим іпотекою кредитом досудової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів за 60 днів до вжиття інших способів захисту своїх прав.

Зауважив, що судом не взято до уваги, що періоди нарахування заявленої до стягнення суми кредитної заборгованості, яка, з огляду на дані розрахунку, обліковується з першого дня підписання кредитного договору 12.11.2007 та вочевидь виходить за межі шестимісячного строку по кожному з платежу, що становить зміст кредитного зобов`язання (по тілу кредиту та процентах).

Вказав, що ОСОБА_1 не перебрав на себе прав та обов`язків іпотекодержателя, адже не укладав із іпотекодавцем ОСОБА_3 жодних правочинів, які б стосувались набуття ним права власності на всю чи частину іпотечної квартири. Навпаки, рішенням суду про визнання ним права власності на 1/2 спільно нажиту із ОСОБА_3 квартиру, він захистив своє невизнане нею право співвласника квартири, що набута ними у фактичних шлюбних відносинах ще до укладення іпотечного договору ОСОБА_3

АТ «Правекс Банк» суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просять останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Вказали, що ухвалою суду було витребувано саме копію квитанції про одержання Позичальником коштів за кредитним договором, що позивачем було здійснено. Твердження щодо необхідності оригіналу для встановлення вищезазначених обставин не аргументовані, Відповідачем не вказано, в якій саме частині документу йому необхідно пересвідчитись про отримання його фактичною дружиною коштів, на які в подальшому було придбано нерухоме майно, більш того, які в подальшому повертались позичальником згідно з умовами кредитного договору.

Послались на те, що дана аргументація підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, оскільки позивачем оригінал такого документу, де відображені суми виданих кредитних коштів, періоди нарахування заборгованості по відсоткам, тілу кредиту та пені, внесені платежі, залишок заборгованості.

Зазначили, що об`єктивних обставин та доказів на спростування розрахунку відповідачем не було подано. Факт видачі кредитних коштів підтверджується заявою її видачу, заявою на видачу готівки, договором купівлі-продажу, де зазначено, що частина коштів за придбану нерухомість в сумі 50400 дол. СІЛА є кредитними і надані відповідно до кредитного договору.

Зауважено, що пунктом 4.1 договору поруки, укладеного із апелянтом, визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до 12 листопада 2025 року.

Вказали, що аргументація відповідача про те, що кредитним договором та договором поруки не передбачені умови, за яких у випадку дострокового стягнення кредитної заборгованості, зобов`язання поручителя з повернення кредиту та інших платежів також виникають достроково, тому кредитором необхідно було надіслати до поручителя вимогу, а тільки після спливу наданого терміну звертатись до суду, є необґрунтованими, як і посилання на припинення поруки на підставі положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Зазначили, що вірним є висновок районного суду про те, що, звертаючись до суду з позовом про встановлення права власності на частину квартири у січні 2017 року, ОСОБА_1 тим самим прийняв на себе зобов`язання по оплаті залишку кредитної заборгованості у визначеній частині, не оспорював суму кредиту та відсотків, що підлягає поверненню, після припинення з ОСОБА_3 сімейних відносин, кредитні кошти не повертав, нараховані відсотки не сплачував.

Відзиву від інших учасників справи на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, представника позивача Карпухіна Д.Ю., представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , за відсутності інших учасників справи, згідно ст.ст. 128, 131 ЦПК України належним чином повідомлених про розгляд справи, що за ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 листопада 2007 між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ, АКБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в іноземній валюті на загальну суму 50400 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 договору, строком з 12.11.2007 до 12.11.2022, зі сплатою 12,8 відсотків річних. Видача кредиту здійснюється шляхом видачі готівки з каси Банку. Для забезпечення зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування грошовими коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов договору, позичальник передає в іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно (п. 3.1 договору).

Згідно п. 4 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 280 доларів США щомісяця, до 10 числа наступного місяця, відсотки за користування кредитом підлягають сплаті щомісяця у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також в момент повернення кредиту та має право достроково погасити заборгованість за кредитом (частково або в повному обсязі). Порядок дострокового погашення кредитної заборгованості міститься у п.п. 8.1.2, 8.1.3 договору. ( а.с. 10-19).

Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 12006-172/07Р, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 12006-172/07Р від 12.11.2007 та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки ( штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 12.11.2022 у розмірі 50400 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. Пунктом 4.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до 12 листопада 2025 (а. с. 20-22).

Заявою на видачу готівки № 4 від 12 листопада 2007 підтверджено факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 50400 доларів США, що еквівалентно 254520 грн (а.с. 130).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 22 620,47 дол.США, з яких 19583,54 дол. США кредит, 3036,93 дол. США нараховані проценти за користування кредитними коштами. Позичальником припинені виплати щомісячних платежів, останнє погашення відбулось 04.01.2017 (а. с. 29-34, 131-133, 135-250, т. 2 а. с. 1-15).

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Акціонерний комерційний банк «Правекс-Банк», в якому просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати спільною власністю подружжя нерухоме майно двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 та розподілити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири. Зазначена квартира передана в іпотеку АКБ «Правекс-Банк» при отриманні кредитних коштів. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.11.2019 визнано квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що розмір боргу належним чином доведено, порука ОСОБА_1 не припинилася. Крім того, із набуттям права власності спільне сумісне майно подружжя, яке було придбано за кредитні кошти та є предметом іпотеки, ОСОБА_1 прийняв на себе обов`язки майнового поручителя та кредитного зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Суд апеляційної інстанції у цілому погоджується з тим, що порука у ОСОБА_1 не припинилася.

Судом відповідно до п. 4.1 згаданого договору поруки № 12006-172/07Р правильно встановлено, що укладений між банком та поручителем відповідачем ОСОБА_1 договір поруки діє до 12 листопада 2025 року (а. с. 21).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З огляду на те, що за умовами договору строк поруки встановлений до 12 листопада 2025 року, тому відповідно до наведеної норми ч. 4 ст. 559 ЦК України порука у ОСОБА_1 не припинилася.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку не надав до суду належних і допустимих доказів на спростування обставин справи, які були належним чином встановлені судом, у тому числі щодо розміру заборгованості та умов договору.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо відсутності у справі оригіналів заяви № 4 від 12.11.2007 про видачу кредиту, а також виписки з особового рахунку відповідача, оскільки у справі немає відомостей та доказів про те, що копії наданих позивачем до справи зазначених документів не відповідають їх оригіналу.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України подання письмового доказу у копії є допустимим, а надання його оригіналу може бути виправданим лише у разі, якщо у суду є обґрунтовані сумніви у його фальшуванні.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання у доводах скарги на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 05.08.2020 по справі № 759/5757/15-ц щодо обов`язку кредитодавця по надсиланню на адресу позичальника за забезпеченим іпотекою кредитом досудової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів за 60 днів до вжиття інших способів захисту своїх прав, оскільки він не є релевантним за обставинами справи.

У справі № 759/5757/15-ц, яка розглядалася касаційним судом, на відміну від справи, яка наразі розглядається судом апеляційної інстанції, відповідачам були направлені досудові вимоги банку про необхідність усунення порушень щодо виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, на підставі чого касаційний суд дійшов висновку про обов`язковий досудовий порядок їх розгляду відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. При цьому касаційний суд постався на правовий висновок щодо застосування вказаної норми закону, який був висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), в якому було зазначено, «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Доводи скарги щодо припинення поруки поза межами шестимісячного строку та заперечення проти обов`язків колегія суддів також відхиляє, оскільки шестимісячний строк припинення поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України у даному випадку не застосовується з огляду на те, що у договорі поруки встановлено конкретний строк її дії, у даній справі судом не розглядалися позовні вимоги про стягнення боргу на підставі договору іпотеки, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України ці доводи скарги та встановлені з цього приводу обставини справи перебувають поза її межами і тому не мають юридичного значення.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

З огляду на те, що суд першої інстанції у цілому ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Харкова від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.