ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1143/20 Головуючий суддя І інстанції Бібік О. В.
Провадження № 22-ц/818/1545/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яцина В.Б. (суддя-доповідач),

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Бібіка О.В., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

30 квітня 2020 від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до суду надійшла позовна заява до ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.04.2010 в розмірі 6155 грн. 48 коп. та судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір б/н від 16.04.2010 на суму 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.10.2017 (а.с.105 на зв.). На час відкриття спадщини разом з нею був зареєстрований ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором на дату смерті ОСОБА_2 заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 16.04.2010 року становить 6155,48 грн, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, яка складається з наступного: 996,31 грн - заборгованість за тілом кредита; 5159,17 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

На підставі вищевикладеного, посилаюсь на статті 608, 1218, 1219 ЦК України, банк просив стягнути суму боргу за кредитним договором № б/н від 16.04.2010 року на суму 6155,48 грн, зі спадкоємця позичальника - ОСОБА_1 .

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи.

Вказав, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач протягом встановленого ст.1270 ЦК України строку заявив про відмову від прийняття спадщини, у справі відсутні докази, що відповідач не проживав разом із позичальником на день її смерті матеріали справи, а тому відповідач вважається таким, що фактично прийняв спадщину.

Зазначив, що суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 є чоловіком померлої ОСОБА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті відповідача та позичальника про реєстрацію шлюбу, а тому є підстави вважати, що він є відповідно до ст.1261 ЦК України спадкоємцем першої черги.

Вказав, що Верховний суд у постанові від 18.09.2019 року по справі № 336/7643/18 зазначив суд не з`ясував правовий статус будинку, у якому були зареєстровані та проживали відповідач та позичальник, хто є його власником та чи не увійшов вказаний будинок до спадкового майна. Від з`ясування вказаних обставин залежить правильність вирішення спору по суті та визначення наявності спадкового майна у боржника, та аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного суду від 22.01.2020 року по справі № 306/2000/16-ц.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що в анкеті-заяві в розділі тип володіння нерухомістю за адресою проживання міститься відмітка «в особистій власності». Однак, судом не було перевірено, хто є власником будинку за адресою реєстрації Спадкодавця. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України: незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Зазначив, що відповідач до суду не з`явився, заперечень чи відзиву на позов не надав, так само, як і не надав доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, отже на ньому лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця в повному обсязі.

В апеляційній скарзі банк наголошує на тому, що він не може самостійно надавати докази щодо майна, яке успадковане спадкоємцем боржника, зокрема, у випадку, коли спадкоємцем не було отримано свідоцтво про право на спадщину. Відтак вважає, що тягар доведення у такій категорії спорів не є обов`язком позивача. Встановивши всі обставини щодо дотримання банком всіх решта вимог, які має виконати кредитор померлого боржника, зокрема, своєчасне подання претензії, доведеність боргу померлого позичальника, наявність спадкоємця, який прийняв спадщину, суд порушив вимоги позивача як кредитора, не з`ясувавши, яке майно успадковано відповідачем.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи скарги за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає подальшому розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності спадкового майна, в межах вартості якого відповідно до закону можливе звернення стягнення за боргами спадкодавця.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору б/н від 16 квітня 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_2 померла.

Відповідно до копії паспорта померлої, вона була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою з 20.06.2002 також зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується копіями паспортів відповідача та позичальника.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на час смерті позичальника ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором б/н від 16.04.2010 року становить 6155,48 грн, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, яка складається з наступного: 996,31 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5159,17 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

У зв`язку з утворенням заборгованості за кредитним договором позивач звернувся з позовом до відповідача, посилаючись на те, що він проживав разом з позичальником на день смерті та прийняв спадщину, тому є його спадкоємцем.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2020 судом отримано інформацію від Комсомольського селищного голови від 01.07.2020 за № 2080/02-22, з якої вбачається, що ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 17.09.2015. За вказаною адресою разом з нею на момент смерті був зареєстрований відповідач ОСОБА_1 з 20.06.2002 по теперішній час. Крім вказаних осіб, за вказаною адресою на момент смерті ОСОБА_2 більше ніхто не зареєстрований. (а.с. 170)

19 липня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» вчасно звернулося до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якому, зокрема повідомило спадкоємців померлої ОСОБА_2 про наявність заборгованості перед банком у розмірі 6375,48 грн. (а.с.55)

З копії спадкової справи, наданої завідувачем Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області вбачається, що спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була заведена за претензією кредитора, яка отримана та зареєстрована 31.08.2018 в книзі вхідної кореспонденції за № 504/01-16 та додана до матеріалів спадкової справи № 239/2017. Заяви про прийняття спадщини чи видачі свідоцтва про право на спадщину від ОСОБА_1 до нотаріальної контори не надходили (а.с. 171-176, 179).

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно принципу диспозитивності, визначеному у ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У статті 83 ЦПК України передбачено:

1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

<……>

8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, з огляду на норму ст. 1282 ЦК України та зміст згаданих норм ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, саме на позивача, як кредитора у зобов`язанні, покладається обов`язок доведення наявності боргу та спадщини у спадкоємця, на яку має відбутися звернення. З цією метою він має право звернутися, як до нотаріуса з відповідним запитом, так і до суду, в порядку ст.ст. 83, 84 ЦПК України, у разі неможливості самостійно надати відповідні докази.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст. 12, 81, 83 ЦПК України позивач не надав до суду доказів про наявність спадкового майна, в межах вартості якого відповідно до згаданої норми ст. 1282 ЦК України можливе стягнення за боргами спадкодавця.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що тягар доведення цих обставин покладено на відповідача, оскільки вони не відповідають наведеним нормам ст.ст. 12, 13, 43, 81, 83 ЦПК України та диспозиції ст. 1282 ЦК України.

Відсутність заперечень відповідача проти позову не є його визнанням, оскільки за змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України про те, що обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, - визнання має бути активною процесуальною дією. Позивач не був позбавлений процесуальної можливості реалізувати свій обов`язок доказування підстав позову за допомогою правового механізму звернення до суду із заявою про витребування доказів, які у нього не перебувають або про забезпечення доказів, що передбачено ст.ст. 83, 84 ЦПК України.

Посилання у скарзі на правову позицію касаційного суду є безпідставним, оскільки вона стосується предмету доказування, а не доведеності підстав позову, що у даному випадку було підставою у відмові у задоволенні позову.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18).

Враховуючи вищезазначене, й недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , у межах вартості якого спадкоємці відповідальні перед кредитором, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд незаконно відмовив у позові та позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права повторно звернення до суду за захистом свого права з аналогічним позовом, доповненим новими підставами позову про склад спадкового майна.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Згаданий у ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства за відсутності процесуальної активності позивача, визначеної приписами ст.ст. 12, 84 ЦПК України, унеможливлює витребування доказів за ініціативою судів першої та апеляційної інстанції.

Такий висновок щодо застосування наведених норм цивільного процесуального права був викладений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №360/1568/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №269/263/16-ц, від 04 липня 2019 року у справі №320/5909/16-ц, який суд апеляційної інстанції застосовує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, просив про розгляд справи без участі представника банку, а отже не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України.

Разом з цим, протягом усього часу розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України, клопотань про витребування доказів не заявляв, як і не надав доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після померлої ОСОБА_2 , проте мав процесуальну можливість звернутися до суду із таким клопотанням. При цьому суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України надання доказів є процесуальним обов`язком і за відсутності поважних причин його не виконання, позивач за змістом ст. 367 ЦПК України позбавляється права надавати такі докази до суду апеляційної інстанції.

Позивачем не було надано доказів поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належної оцінки, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.