Справа № 691/1123/21
Провадження № 2/691/644/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області в складі судді Синиці Л.П. за участю секретаря судового засідання Штепи О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городище Черкаська область, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року в інтересах ОСОБА_1 до Городищенського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_2 звернувся представник позивача (адвокат) Салій С.А., та керуючись ст. ст. 64, 156 Житлового кодексу України, ч.2, ст.405 Цивільного кодексу України, ст. ст. п. 10 ч.3 ст.175, п.9 ч.3 ст.175, ст.177 Цивільного процесуального кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2017 року Р. № 215. Крім неї в цьому будинку зареєстровані: дочка ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , бувший мешканець будинку ОСОБА_2 , що підтверджується витягом № 473 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 16.11.2020 року № 592 та будинковою книгою. Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване за дозволом бувшої власниці будинку і його сестри, ОСОБА_5 , на його прохання, оскільки у відповідача були тимчасові проблеми з місцем проживання та реєстрацією в установленому законом порядку. Зі слів попереднього власника ОСОБА_2 обіцяв відразу після того, як вирішить свої проблеми, добровільно знятись з реєстрації. ОСОБА_2 в будинку не проживає з моменту підписання договору купівлі-продажу, з 08 листопада 2017 року, що підтверджується актом опитування сусідів, завіреним Головою вуличного комітету ОСОБА_6 та старостою с. Дирдин М.В.Петренко. Фактична адреса місця проживання та засоби зв`язку ОСОБА_2 достеменно на даний час невідомі, добровільно з реєстрації він так і не знявся.

Ухвалою судді від 30.11.2021 відкрито спрощене позовне провадження, призначено судовий розгляд на 28.12.2021 з викликом (повідомленням) сторін про слухання справи.

До судового засідання сторони не з`явилися, повідомлені належним чином.

Представник позивача ОСОБА_7 клопотав про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з наданням письмових пояснень свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтверджують обставини справи.

Відповідач не з`явився, є повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням (судового виклику) № 759 (копія ухвали, судова повістка, позовна заява з додатками повернулися на адресу суду з відміткою АТ "Укрпошта" адресат відсутній за вказаною адресою) та оголошенням про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України. Причини неявки суду не повідомив, як і не надходило до суду заяв про слухання справи за його відсутності, чи про перенесення слухання справи на іншу дату. Відзив на позовні вимоги не надходив.

Підстав для відкладення судового засідання не встановлено.

Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 ЦПК України з викликом сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності учасників процесу в порядку частини 2 статті 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Так, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина 2 статті 247 ЦПК України).

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази, врахувавши думку представника позивача, свідчення свідків, встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно - правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України.

У відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Так, власникові, за нормами статті 317 Цивільного кодексу України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону стаття 319 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України.

Судом встановлено,ОСОБА_1 , позивач у справі, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено Договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2017 року Р. № 2151, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 103029565 від 08.11.2017 року, витягом № 473 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.10.2021 року, актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 16.11.2020 року № 592 та будинковою книгою.

Місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 , підтверджено згідно копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , про що зроблена відмітка від 30.03.2011 року та згідно копії витягу № 473 від 21.10.2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, також підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за вищевказаною адресою.

Акт, що складений старостою с. Дирдин ОСОБА_10 та головою вуличного комітету Царенко Л.В. від 21.10.2021 року, засвідчує показиОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які являються сусідами ОСОБА_1 , та стверджують про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з листопада 2017 року по теперішній час, ОСОБА_2 , який являється братом колишньої власниці вказаного будинку, ОСОБА_5 , фактично не проживає. Зі слів відомо, що є зареєстрований, та особистого майна ОСОБА_2 за вказаною вище адресою не має.

Відповідно до вимог статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

За нормами статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільно користуватись житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Стаття 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь- яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа №734/387/15-ц, зауважив, що "право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку"; "право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України".

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою (Постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно пункту 11 Постанови Пленуму ВС України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Дану правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16.

Судом встановлено та підтверджено матеріаами справи, що позивачем використано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача.

Оскільки,ОСОБА_2 , відповідач по справі, згідно наданих матеріалів не проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , більше року (що і підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а саме, що з листопада 2017 року по теперішній час, 28.12.2021 року), не є членом сімї власника будинку, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство, був прописаний за згодою іншого власника будинку, власність, якого на даний будинок з листопада 2017 року є припинена, так як позивач ОСОБА_1 придбала дану нерухомість 08.11.2017 року згідно договору купівлі - продажу житлового будинку Р. № 215, то суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 є таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Позивач питання про судові витрати, пов`язані з розглядом справи, не ставить.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 16, 29, 317, 319, 391, 405 ч.2 ЦК України, ст. ст. 8, 64, 72, 156 ЖК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", листом Верховного Суду України від 26.05.2001 року "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)", Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 2, 4-8, 10-13, 18, 76-81, 83, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального Кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратрив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено. Безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його складення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 28.12.2021 року.

Суддя Л. П. Синиця