Провадження № 22-ц/812/2133/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Миколаїв

справа № 483/88/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 21 вересня 2021 року суддею Рак Л.М. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 1 жовтня 2021 року),

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) про поділ майна.

Позивач зазначав, що з 29 серпня 2014 року по 26 листопада 2018 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. 27 жовтня 2015 року за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який розташовано на земельній ділянці загальною площею 0,2151 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Посилаючись на заперечення відповідачкою його права на частку у спільному майні подружжя, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння з надвірними будівлями та відповідної частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.11-12 том 1).

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала та у березні 2019 року звернулась з зустрічними вимогами, які згодом збільшила, та просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 ; поділити все набуте подружжям майно, в тому числі транспортні засоби, меблі, предмети побуту, інструмент, худобу, виділивши у її власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,2151 га, а у власності позивача залишити інше майно; зобов`язати ОСОБА_1 сплатити їй різницю у вартості майна грошима (а.с.153-154, 193-195 том 1).

ОСОБА_5 посилалась на те, що проживала з позивачем однією сім`єю з червня 2011 року. З цього часу мали спільний бюджет, купували речі в інтересах сім`ї, які є спільною сумісною власністю. У період фактичного проживання за її особисті кошти та кошти її матері вони придбали спірний будинок, але договір оформили у 2014 році. Заявлена позивачем грошова оцінка домоволодіння не відповідає його реальній вартості. Земельну ділянку площею 0,2151 га вона приватизувала особисто у 2016 році, а тому це майно є її особистою власністю, а не спільною власністю подружжя.

У відповіді на відзив та у відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 , діючи через представника, вимоги ОСОБА_5 не визнав, вважаючи недоведеною наявність спільного рухомого майна. Позивач також не погодився з оцінкою відповідачки статусу земельної ділянки, як її особистої власності, наголошуючи, що такий статус має визначатись в залежності від статусу того майна, яке розташоване на ділянці (а.с.157-158, 204-205 том 1).

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 просили скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Апелянти посилались на те, що внесення відомостей до державного реєстру про припинення права власності на житловий будинок здійснено з порушенням встановленого порядку, а тому цей факт не міг вплинути на вирішення спору по суті. При цьому відсутні підстави для відмови у визнанні права власності за позивачем на частину домоволодіння, яке складається, в тому числі, з господарських будівель та споруд, а також земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_5 , діючи через представника, наголошувала на обґрунтованості висновку суду про припинення права власності на спірний житловий будинок внаслідок його знесення. Відповідачка підкреслювала, що земельна ділянка, на які був розташований житловий будинок, є її особистою власністю як в силу положень статті 57 СК, так і внаслідок відсутності об`єкту нерухомості, для обслуговування якого призначена ділянка. Висновки суду першої інстанції як в частині первісного, так і в частині зустрічного позову ОСОБА_5 вважає законними та такими, які відповідають правовим позиціям Верховного Суду (постанова від 10 червня 2020 року у справі № 592/4981/16ц, постанова від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18).

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився. Справу розглянуто за участю представника позивача адвоката Петровського Л.А., відповідачки ОСОБА_5 та її представника адвоката Константиновської Н.П.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , придбаний на ім`я відповідачки у 2015 році, був спільною сумісною власністю подружжя, кожен з яких мав право на Ѕ його частку. Проте припинення права власності ОСОБА_6 на житловий будинок у зв`язку з його знесенням перешкоджає визначенню часток у спільному майні та поділу іншого рухомого майна в натурі з дотриманням принципу рівності часток подружжя.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись. При цьому суд взагалі не дав відповідь на вимоги позивача щодо земельної ділянки, на якій розташовані нерухомість.

Так, відповідно до статті 60, частини 1 статті 61 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанова Верховного Суду (КЦС) від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18)

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

За правилами частини 1 статті 81, частини 3 статті 116 ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 статті 120 ЗК передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 статті 120 ЗК визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України (пункт 18-2 постанови №7 пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з наступними змінами).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц, постанові від 25 лютого 2019 року усправі № 199/2099/17 та інш.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 29 серпня 2014 року по 26 листопада 2018 року (а.с. 23 т. 1).

27 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 , як покупцем, та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , яка діє на підставі доручення ОСОБА_9 , як продавцями, укладено договір купівлі-продажу (далі Договір), за яким ОСОБА_6 набула у власність житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1 Договору), та розташований на земельній ділянці площею О,2151 га, кадастровий номер :05:025:0003 (пункт 1.3 Договору) (а.с.127-128 том 1).

Право власності ОСОБА_6 на житловий будинок зареєстроване у Державному реєстрі (а.с.129 том 1).

3 лютого 2016 року рішенням Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області №5 земельну ділянку площею 0,2151 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , в межах території села Чорноморка Очаківського району Миколаївської області з кадастровим номером :05:025:0003 передано у власність ОСОБА_6 (а.с.126 том 1).

Право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,2151 га зареєстроване у Державному реєстрі 5 лютого 2016 року (а.с.149 том 1).

Установивши, що спірний будинок з належними будівлями та спорудами набутий під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у 2015 році ОСОБА_1 набув право на Ѕ частку цієї нерухомості.

Крім того, передача у 2016 році у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2151 га, на якій розташовані будинок та інші будівлі, та яка призначена для будівництва та обслуговування цього будинку, свідчить про те, що з моменту державної реєстрації цього права ОСОБА_6 набув право власності на Ѕ частку земельної ділянки.

Судом також встановлено, що за актом обстеження та за даними технічної документації станом на січень 2019 року на земельній ділянці знаходяться літня кухня літ.Б, прибудова літ.б, гараж літ. В, сарай літ.Г, погріб літ.Д, лазня літ.Е та вбиральня літ.Ж. Житловий будинок літ.А-1 зруйновано (а.с.70, 77 том 2).

23 січня 2020 року рішенням Чорноморської сільської ради № 7 затверджено акт про непридатність для проживання житлового будинку за вказаною адресою, визнано житловий будинок літ. А-1 станом на 22 січня 2020 року повністю зруйнованим, та знято з обліку житлового фонду села Чорноморка (а.с.76 том 2).

29 січня 2020 року у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесені відомості про припинення права власності ОСОБА_6 на житловий будинок літ.А-1 по АДРЕСА_1 (а.с. 78 том 2).

Оскільки відповідно до статті 349 ЦК право власності на майно в разі його знищення припиняється, то на час розгляду справи відсутні правові підстави для визнання права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок.

Апеляційний суд не вбачає таких підстав для визнання права власності за ОСОБА_1 окремо на господарські будівлі та споруди, які розташовані на земельній ділянці

АДРЕСА_2 будівлі - це допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.

Відповідно до статті 186 ЦК річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарської призначення речі.

І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

Державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі "опис нерухомого майна".

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації, тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди, як на окремі об`єкти, визнаватися не може.

Такий правовий висновок, що широко застосовується судовою практикою, містить узагальнення Верховного Суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ».

Не можуть бути задоволеними і вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права на частку нерухомості як домоволодіння по

АДРЕСА_2 законодавство не містить визнання поняття «домоволодіння», яке за радянських часів означало два і більше будинків із приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі (Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року). Пізніше під домоволодінням розумівся житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями (наказ Держкомстат "Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах" від 08 грудня 2010 року 12.2010 N 491, що діяв до 27 травня 2016 року).

З урахуванням положень ЦК, введеного в дію з 1 січня 2004 року домоволодіння не є окремим об`єктом цивільних прав, а правовий режим житлового будинку та господарських будівель та споруд визначається з урахуванням положень статей 186 та 380 ЦК.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частку або житлового будинку, який знесено, або на господарські приміщення чи домоволодіння, які не є окремими об`єктами цивільних прав, відповідає обставинам справи та положенням цивільного законодавства.

Разом з тим, суд першої інстанції не дав оцінку позовним вимогам ОСОБА_1 щодо визначення його частки у праві власності на земельну ділянку.

При вирішенні цього питання апеляційний суд враховує положення статті 125 ЗК про те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, та статті 79-1 ЗК, якою передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Підставами припинення права власності на земельну ділянку, які передбачені статтею 140 ЗК, є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що земельна ділянка є окремим та самостійним об`єктом права власності; підлягає державній реєстрації незалежно від статусу будівель, які на ній розташовані; а тому припинення права власності на будівлі з підстав їх руйнування не припиняє право власності на землю.

Оскільки з моменту реєстрації у лютому 2016 року права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, яка призначалась для обслуговування об`єкту спільної власності подружжя (житлового будинку з господарськими будівлями) ОСОБА_1 набув право власності на Ѕ частку цієї ділянки, то наступна руйнація житлового будинку (2019 рік) не припиняє прав на землю як титульного власника ОСОБА_5 , так і ОСОБА_1 , як іншого подружжя.

Отже, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2151 га по АДРЕСА_2 підлягають задоволенню.

Такий висновок не суперечить правовій позиції, викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 202020 року справа №592/4981/16ц, та від 17 січня 2019 року у справа № 708/254/18.

За фактичними обставинами першої з цих справ спірна ділянка перебувала у користуванні співвласників житлового будинку, прав власності на землю сторони не набували. В іншій справі суду вважали недоведеним факт знищення того майна. яке було розташоване на спірній ділянці.

Отже, зважаючи на предмет спору, підстави позову, фактичні обставини та матеріально-правове регулювання у справі, яка розглядається, висновки, викладені у вищеназваних постановах не є релевантними для цієї справи.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону, не встановив всіх істотних обставин спору, не дав їм належну оцінку та дійшов деяких висновків, які не відповідають вимогам цивільного та земельного законодавства, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Судове рішення в частині зустрічного позову ОСОБА_5 сторони не оскаржували, а тому оцінку його законності та обгрунтованості апеляційний суд не дає.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі апеляційної скарги.

Враховуючи положення частини 1 цієї норми та принцип пропорційності розміру відшкодування судових витрат задоволеним вимогам, з відповідачки ОСОБА_5 підлягають стягненню судові витрати позивача при поданні позовної заяви - 901 грн. та при поданні апеляційної скарги 1351 грн., а всього 2252 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та адвоката Петровського Леоніда Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2151 га (кадастровий номер :05:025:0003), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та розташованої по АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2252 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.Б. Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 30 листопада 2021 року