Житомирський апеляційний суд
Справа №273/2720/20 Головуючий у 1-й інст. Васильчук О. В.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Баранівського районного суду Житомирської області, ухвалене 04 лютого 2021 року суддею Васильчук О.В. у м. Баранівка,

у справі № 273/2720/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк, АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 27 червня 2014 року, просило стягнути з останньої заборгованість станом на 14 жовтня 2020 року в сумі 37523,82 грн, з яких: 25538,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1315,84 грн заборгованість за простроченими процентами, 10669,06 грн заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та судові витрати.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову Банка.

В апеляційній скарзі представник Банка, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позов Банка та вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позичальник підписавши анкету-заяву, ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, активував картку, користувався кредитними коштами, частково погашав заборгованість, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору та погодження його умов. Суд безпідставно, за наявності доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, звільнив відповідача від обов`язку повернути фактично отримані кошти та проценти за користування ними.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки, у зв`язку з чим розмір заборгованості не є доведеним. Суд також зазначив, що розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки позивачем не доведено укладення кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими висновками суду.

Зокрема, відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 6).

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а підписана ним анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості позичальника за договором від 27 червня 2014 року станом на 14 жовтня 2020 року складає 37523,82 грн, з яких: 25538,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1315,84 грн заборгованість за простроченими процентами, 10669,06 грн заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Згідно довідки Банка ОСОБА_1 отримала кредитні картки, строк дії останньої до 30 вересня 2021 року (а.с. 14).

Надана Банком довідка про умови кредитування, виписка з карткового рахунку та розрахунок заборгованості свідчать, що ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт 10000 грн та що вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, користувалась послугою «Миттєва розстрочка», внаслідок чого відбулося перевищення кредитного ліміту, частково сплачувала заборгованість за договором (а.с. 13, 54-58).

Зазначені докази, які є належними і допустимими, спростовують висновки суду про відсутність доказів, які підтверджують отримання кредитних коштів позичальником та розмір заборгованості по кредиту.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що з позичальником не узгоджено у письмовому вигляді умови сплати процентів за користування процентами, а тому підстави для нарахування таких платежів у Банка були відсутні. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Матеріали справи свідчать, що фактично отримані та використані позичальником кошти в сумі 13646,37 грн (сума з урахуванням сплачених позичальником коштів) у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. Тому, враховуючи такі обставини, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача 13646,37 грн.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення заборгованості за нарахованими процентами на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, оскільки з позичальником не узгоджено у письмовому вигляді умови сплати процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги у цій частині відсутні. Окрім того, Банк звернувся до суду з позовом у грудні 2020 року, тобто до спливу строку кредитування. Тому, оскільки на час звернення з позовом прострочення виконання грошового зобов`язання відсутнє, підстав для застосування положень ст.625 ЦК України не має.

Враховуючи часткове задоволення позову (36,36%), судові витрати понесені Банком на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги до суду підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог в загальній сумі 1910,71 грн.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 червня 2014 року в сумі 13646,37 грн та 1910,71 грн судових витрат.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року.