Дата документу 02.06.2021 Справа № 937/4503/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/4503/20 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
Провадження № 22-ц/807/1324/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Маловічко С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про визнання недійсним кредитного договору № від 11 грудня 2006 року та договору застави № від 11 грудня 2006 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Позика» про визнання недійсним кредитного договору № від 11 грудня 2006 року та договору застави № від 11 грудня 2006 року.

В обґрунтування позову зазначав, що 11.12.2006 року він уклав з ПАТ «Укрсиббанк» кредитний договір № , згідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 40 000 доларів США.

Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивачем було укладено договір іпотеки, згідно якого він передав в іпотеку нежитлове приміщення - об`єкт нерухомості, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, зміст правочину суперечить положенням актів цивільного законодавства.

У даному випадку невідповідність зазначений сум платежів у графіку до кредитного договору умовам самого кредитного договору є підставою для визнання його таким що не відповідає чинному законодавству.

Позивач вважає, що відповідач ввів його в оману щодо фактичної суми вартості кредиту та щомісячних платежів, та не повідомив про повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, тому вказаний кредитний договір може бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, по справі №320/780/16 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання додатку № 1 (графіку) кредитного договору № від 11.12.2006 року, недійсним, позов було задоволено в повному обсязі. Оскільки судом було встановлено невідповідність обов`язку позичальника ОСОБА_1 , який виник за вказаним кредитним договором, а саме сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» умовам кредитного договору щодо повернення 40000 доларів США зі сплатою 12,3 % річних у строк з 10 січня 2007 року по 08 грудня 2017 року, позивач вважає, що договір кредиту № від 11.12.2006 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінанс компанія «Позика» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») слід визнати недійсним на підставі порушення ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В обґрунтування позивних вимог, позивач зазначає, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Таким чином, у разі визнання недійсними договору кредиту має бути визнаний недійсним і похідний договір - договір іпотеки. У договорі іпотеки № від 11.12.2006 зазначено що кредитний договір № від 11.12.2006, виконання якого забезпечує договір іпотеки.

Проте, вказаний договір кредиту є суперечливим і таким що не відповідає нормам чинного законодавства, а розмір щомісячних платежів не відповідає розміру зобов`язання, закріпленого умовами вказаного кредитного договору.

Позивач зазначає, що договір іпотеки забезпечує виконання недійсного зобов`язання, що є порушенням ст. 18 ЗУ «Про іпотеку».

Позивач зазначає, що Постанову Верховного Суду від 04 березня 2020 року по справі № 320/11983/13-ц він отримав в квітні 2020 року і враховуючи строки позовної давності встановленні статтями 253-256 ЦПК України, вважає, що він строк для подання окремого позову про захист права споживача не порушив.

На підставі викладеного просив суд визнати недійсним кредитний договір № від 11 грудня 2006 року та договір застави № від 11 грудня 2006 року; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження наявності обставин, що тягнуть визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та доказів, які б свідчили про порушення сторонами вимог ст. 203 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 11.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № .

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 40 000,00 доларів США на строк до 08 грудня 2017 року з процентною ставкою 12,30 % річних, погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору, погашення нарахованих процентів згідно з п.1.3.4. договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця наступного за тим, за які були нараховані проценти.

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 щодо погашення кредиту, 11.12.2006 року був укладений договір іпотеки № 0/З.

Згідно п. 1.1 вказаного договору іпотеки, іпотекодавець з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № , укладеного 11.12.2006 передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме - нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 87,2 кв.м., що є власністю іпотекодержателя та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.12-13/.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.04.2017, яке набрало законної сили 26.02.2018, були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано недійсним додаток №1 - графік погашення кредиту по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.12.2006, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Підставою для визнання недійсним додатку №1 графіку погашення споживчого кредиту став висновок №3198/3199-16 судово-економічної експертизи по цивільній справі, відповідно до якого, обов`язок позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 11.12.2006 сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» не відповідає умовам кредитного договору щодо повернення 40 000 доларів США зі сплатою 12,3% річних у строк з 10 січня 2007 року по 08 грудня 2017 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в силу приписів ст. 271 ЦК України визнання недійсним додатку №1 графіку погашення споживчого кредиту, не є підставою для визнання недійсним всього кредитного договору.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19.10.2015 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту №0 від 11.12.2006 не виконаним, умови п.1.2.2 договору кредиту №0 від 11.12.2006 недійсним, а пов`язані з договором додаткові угоди №1 від 17.08.2007, №2 від 18.02.2009 та №3 від 18.02.2009 недійсними, а дії незаконними - відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що підписуючи договір, позичальник ОСОБА_1 та банк засвідчили, що ними узгоджені всі істотні умови договору, цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань в ньому зазначених. Встановлено, що спірний договір споживчого кредиту повністю відповідає нормам цивільного законодавства України. В 2007 та 2009 роках позивачем були підписані додаткові угоди до кредитного договору, якими погоджено новий графік погашення кредитної заборгованості, тобто позивач був обізнаний стосовно змісту договору та приступив до його виконання.

Крім того, встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.04.2018, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області, яке набрало законної сили 02.08.2018, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Позика», за участі третьої особи: ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору №0 від 11.12.2006 та договору застави № від 11.12.2006.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 , при оформленні споживчого кредиту та договору іпотеки, було відомо про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Йому були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. ОСОБА_1 мав можливість, до підписання договорів, ознайомитись з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів. Він належним чином виконував свої обов`язки з оплати кредиту та відсотків станом до 18.07.2011, та не ставив питання про визнання вказаного договору недійсним, що свідчить про те, що йому були відомі суми щомісячних платежів, а тому доводи позивача про його необізнаність в розрахунку залишку заборгованості по кредиту є безпідставними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у вказаному рішенні міститься висновок щодо заявлених доводів ОСОБА_1 стосовно відсутності в договорі сукупної вартості кредиту, що є порушенням з боку банку Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 (далі Правила). Зміни у вказані нормативно - правові акти, що встановили обов`язок фінансової установи вказувати в договорі орієнтовну сукупну вартість кредиту, були прийняті до укладення кредитного договору №0 від 11.12.2006, закон зворотної сили не має, тому їх дія не розповсюджується на кредитний договір.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача щодо підстав визнання недійсним кредитного договору №0 від 11.12.2006, спростовуються обставинами, встановленими у рішеннях Мелітопольського міськрайонного суду від 19.10.2015 та 04.04.2018, які набрали законної сили, та відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доведенню.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що інших підстав для визнання недійним кредитного договору, позивачем не заявлено.

Положеннями статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами статті 229 ЦК України встановлено, що в разі, коли особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 цього Кодексу, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п.20 ППВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову вірно виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин, що тягнуть визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та доказів, які б свідчили про порушення сторонами вимог ст. 203 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів встановлено, що Договір іпотеки, укладений позивачем ОСОБА_1 із банком, покликаний забезпечити вимоги кредитора, які виникають з кредитного договору №0 від 11.12.2006. Кредитний договір на теперішній час є чинним, його не визнано недійсним, отже у відповідності до ст. 204 ЦК України, він є правомірним, а тому підстав для визнання договору іпотеки недійсним не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, поданої позивачем до апеляційного суду 25 травня 2021 року.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: