МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/1343/18
Провадження № 22-ц/812/2177/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання -Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ротар М. М. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Южноукраїнський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 13 серпня 1988 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 28 липня 2007 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області

від 05 листопада 2009 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто

з нього аліменти на утримання дітей.

Між сторонами існувала домовленість щодо цих виплат, зокрема, у зв`язку з тим, що з 2011 року зі згоди ОСОБА_2 дочка проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні у зв`язку з навчанням.

Зазначав, що увесь час після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перешкоджає йому у спілкуванні із сином, обґрунтовуючи свою поведінку тим, що вважає його поганим батьком як для сина, так і для доньки.

Така поведінка відповідача викликала у нього підозри, що він не є біологічним батьком дітей, і він замовив генетичне дослідження щодо доньки ОСОБА_6 , яке підтвердило, що він не є її біологічним батьком.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд виключити запис про нього як батька дитини з актових записів в Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 27 вересня 2002 року № 243 - про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та від 22 вересня 2004 року № 290 - про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання поважними причин пропуску строку та незвернення до суду з позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , протягом року з часу вчинення такого запису.

30 липня 2019 року експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру була проведена судова молекулярно-генетична експертиза щодо біологічної спорідненості ОСОБА_1 і ОСОБА_7 . Згідно висновку експерта ОСОБА_1 перебуває у прямій спорідненості з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

від 26 вересня 2019 року за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 позовні вимоги в частині виключення позивача як батька дитини з актового запису про народження сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - залишено без розгляду.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

від 26 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Южноукраїнській міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач через свого представника ОСОБА_9 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду від 26 вересня 2019 року та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у визначений законом строк не оспорив проведений запис в книзі записів народжень, про нього як про батька дочки ОСОБА_6 , а також ним не надано належні докази на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки доданий результат аналізу ДНК №16734 не можна вважати належним доказом.

Проте з такими висновками суду апелянт не погоджується, оскільки позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.08.1988 року по 13.02.1996 рік, вдруге між ними шлюб було зареєстровано 22.09.2004 році та 28.07.2007 року шлюб було розірвано. Відповідно до актового запису про народження ОСОБА_6 №243 від 27.09.2002р. у в відомостях про батька зазначено ОСОБА_1 .

На думку суду, на час народження дитини позивачу було достовірно відомо, що вона є його дитиною, а тому в актовому записі про народження дитини позивач записаний як батько.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що сторони на час народження дитини не перебували у шлюбі, тобто реєстрація народження дочки відбувалася за їх спільною заявою. Позивач повірив на той час ОСОБА_2 , що ОСОБА_6 є його дочкою. І на теперішній час ОСОБА_2 запевняє, що ОСОБА_6 є дочкою позивача, про що зазначає в своїх заявах. Разом з тим різними способами перешкоджає проведенню судової молекулярно-генетичної експертизи, навмисно затягуючи час до повноліття дитини.

Також вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, викладеним в заяві про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Відповідно до абз.3 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998року - оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Оскільки позивач до часу звернення до суду був впевнений, що ОСОБА_6 є його біологічною дочкою, то і не звертався до суду з приводу оспорювання батьківства ні протягом річного строку з часу вчинення актового запису, ні пізніше. Більш того, відповідачка жодного разу не зазначила йому, що дитини народжена нею від іншого чоловіка. Лише після того, які ОСОБА_6 кілька раз потрапила до лікарні, а її лікуванням займався позивач, так як з 2011 року вона проживала разом з ним, то після здавання крові на аналіз лікар йому повідомив, що є підозра, чи є позивач її біологічним батьком. Щоб спростувати це чи підтвердити позивач за згодою дочки провів таке дослідження, яке дало результат, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_6 . Та навіть при наявності такого результату відповідачка і далі продовжує стверджувати, що батьком дитини є позивач. Тому він через такі обставини лише через такий тривалий час звернувся до суду.

При цьому позивач, намагаючись надати суду належні докази, крім пред`явленого результату аналізу ДНК №16734 від 07.02.2018 року, заявив клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи для встановлення наявності кровного споріднення.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 13 серпня 2018 року по справі була призначена судово-генетична експертиза, проведення якої було доручено Миколаївському науково - дослідному експертно криміналістичному центру МВС України. Позивач оплатив проведення даної експертизи, однак, відповідачка не забезпечила явку дітей до експертного закладу, посилаючись нібито на те, що вона готова була приїхати з ними, але позивач не захотів відвезти дітей до м. Миколаєва. Насправді ж вона навіть не пустила дітей до навчальних закладів, щоб позивач не міг їх забрати звідти, та жодним чином не домовлялася про те, яким чином вони будуть їхати до м. Миколаєва. В своїй заяві зазначила, що не заперечує, щоб була проведена експертиза.

Тому, за клопотанням представника позивача ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2019 року по справі була призначена судово-генетична експертиза, проведення якої було доручено Миколаївському науково - дослідному експертно- криміналістичному центру МВС України.

07.02.2019 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість відновлення експертного провадження.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 27 лютого 2019 року по справі була призначена судово-генетична експертиза, проведення якої було доручено Миколаївському науково - дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Та позивач повторно сплатив кошти за проведення експертизи. При цьому оплатив за заявою ОСОБА_2 її проїзд та проїзд дітей до експертного закладу, їх харчування в цей день. Однак відповідачка навмисно не забезпечила явку дочки до експертного закладу для проведення дослідження.

15.04.2019 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи №195 у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не з`явилася на відбір зразків біологічного матеріалу.

Розуміючи, що відповідачка будь-якими шляхами буде перешкоджати проведенню експертизи, позивач вирішив заявити клопотання про її проведення лише щодо сина, яка була проведена, та 14 серпня 2019 року на адресу суду від експертної установи надійшов висновок експерта від 30.07.2019 року №521, про те, що ОСОБА_7 перебуває в кровному споріднені з позивачем.

Апелянт, вважає, що саме через поведінку відповідачки, яка перешкоджала проведенню експертизи та отриманню належного доказу на підтвердження відсутності кровного споріднення міжпозивачем та ОСОБА_6 , позивач не зміг надати суду висновок судової експертизи, хоча зробив все, що від нього залежало для отримання цього доказу - оплатив проведення дослідження, оплатив проїзд та харчування як відповідачки, так і дітей, з`явився до експертної установи.

Вирішальним доказом у справі, у сукупності з іншими доказами та кожним окремо, є висновок судової молекулярно-генетичної експертизи, про призначення якої просив позивач та його клопотання задовольнялися. Однак відповідачка неодноразово, тривалий час ухилялася від проведення вказаних експертиз, внаслідок чого затягувався розгляд справи та в результаті так і не було отримано такий доказ.

Тому, на думку апелянта, оскільки висновок експерта має суттєве значення при вирішенні спору, суд першої інстанції повинен був розцінити поведінку відповідачки як умисну, з метою перешкодити суду встановити істину у справі, та повинен був задовольнити позов, застосувавши положення статті 109 ЦПК України, згідно яким у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Так, системне та неодноразове ухилення відповідачки від проведення судово- генетичної експертизи шляхом нез`явлення її та дитини до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та надає можливість визнати факт, який вона заперечує, та підстави встановити походження дитини від іншої особи, а не позивача. При цьому відповідачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту походження дитини від позивача та наявності кровного споріднення між ним та дитиною.

Також вважає, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що положення КпШС не передбачали обов`язкового проведення експертного дослідження на підтвердження чи спростування кровного споріднення, тому позивач повинен був надати суду інші належні докази на підтвердження відсутності його кровного споріднення з ОСОБА_6 , але не зробив цього. Не було враховано судом і того, що на час дії положень Кодексу про шлюб та сім?ю проведення таких ДНК -тестів чи молекулярних експертиз не було поширеним та доступним явищем, тому суди приймали в якості доказів пояснення свідків, чи письмові докази.

Разом з тим, позивач вважає, що проведення судової молекуляно-генетичної експертизи допоможе встановити істину, тому вважає за необхідне клопотати про її проведення.

Крім того, в якості іншого доказу на підтвердження відсутності кровного споріднення між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 позивачем було надано результат аналізу ДНК №16734 від 07.02.2018 року, яким було встановлено відсутність кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Однак судом першої інстанції, на думку позивача, безпідставно не було прийнято до уваги даний доказ, з посиланням на примітку, що його не може бути використано в судовому процесі для встановлення батьківства (про що не заявлялося позивачем) або інших юридичних питань. Разом з тим, суд міг надати правову оцінку вказаному доказу не як висновку експерта чи спеціаліста, а як письмовому доказу, що підтверджує позовні вимоги, та оцінити його в сукупності з поведінкою відповідачки, яка перешкоджає проведенню експертного дослідження для підтвердження факту відсутності кровного споріднення, про який просить позивач.

Тому, вважає, що судом неповно було з`ясовано обставини справи, не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового про відмову в задоволенні позову.

Від відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, суд повно та всебічно дослідив усі обставини справи і вирішив спір по закону.

Також вказує, що апелянт зазначає, що доводи позивача про те, що на час народження їх доньки - ОСОБА_6 , вони з позивачем не перебували в зареєстрованому шлюбі, і при поданні заяви про реєстрацію дитини до РАЦСу позивач повірив їй на слово, що це його дитина, є необґрунтованими, адже суд першої інстанції встановив, і сам позивач не заперечував той факт, що на час народження доньки вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Протягом усіх 17-ти років позивач визнавав і не сумнівався в тому, що ОСОБА_6 є його дочкою. Крім того, законодавець не пов`язує факт батьківства з фактом реєстрації шлюбу, тому такі доводи є абсолютно безпідставними і не мають під собою жодної правової основи.

Також вказує, що позивач достеменно знав про зазначення його як батька ОСОБА_6 в актовому запис ще з 2002 року. Апелянт зауважує про можливість поновлення пропущеного строку на оспорення батьківства, опираючись на момент, коли позивачу було відомо, що він є батьком цієї дитини. Однак ст. 56 КпШС регламентує не час, коли він дізнався про наявність споріднення, а час, з якого батько знав про наявність цього запису про нього як про батька.

Вважає, що в своїй апеляційній скарзі апелянт намагається перекрутити на власний розсуд положення закону і заплутати цим судову колегію. Вказує, що суд першої інстанції детально та всебічно встановив момент, з якого ОСОБА_1 стало відомо про вчинення актового запису, і ухвалив законне рішення про відмову у позові.

Зазначаючи обставини, при яких позивач начебто дізнався "гірку правду", апелянт зауважує, що у 2011 році йому лікар повідомила про підозру про відсутність між ним та донькою ОСОБА_6 споріднених зв`язків. Щоб перевірити ці підозри, позивач зробив ДНК-тест. З огляду на це, апелянт, посилаючись на Постанову Пленуму ВСУ № 16 від 12.06.1998р. "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", просив врахувати поважність пропущення річного строку оспорення батьківства, однак відповідачка звертає увагу, що позивач намагається ввести суд в оману щодо обставин справи. Як зазначалось вище, регламентується в даному випадку не час, коли він дізнався про наявність споріднення, а час, з якого батько знав про наявність запису про нього як про батька. А поновити строк саме враховуючи, що позивач з самого початку знав, що вчинений такий запис - неможливо, адже законом такої можливості не передбачено.

Стосовно перешкоджанню проведенню судово-молекулярної експертизи ОСОБА_2 вказує, що навпаки всіма силами намагалась забезпечити її проведення, адже і досі впевнена, що батьком дітей є саме позивач. Про це вона зазначала і в суді першої інстанції. Однак змусити старшу доньку ОСОБА_6 прибути разом з молодшим братом на проведення експертизи вона не змогла, їй майже 18 років, тому примушувати її до певних дій вона просто не має права, в тому числі надавати свої біологічні зразки для експертизи. Донька дуже болісно та емоційно сприйняла позов батька, адже досі знаходилась із ним у дуже близьких стосунках, завжди намагалась бути схожою на нього, він був для неї взірцем чоловіка. Донька категорично відмовилась кудись їхати і надавати свої зразки. Це є її рішення, вплинути на яке відповідачка не може, попри всі старання, тому посилання позивача на перешкоджання проведенню експертизи є неправдою.

Також відповідачка вказує, що позивач оспорює батьківство з метою уникнення відповідальності за несплату аліментів на дитину, заборгованість по яким становить 115 800 грн та пені у розмірі 26 304 грн.

Посилаючись на викладене, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 26 вересня 2019 року - без змін.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 було залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_9 було задоволено частково. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівно, задоволено частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Просили слухати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.08.1988 року по 13.02.1996 рік, вдруге зареєстровано шлюб між ними 22.09.2004 році та 28.07.2007 року шлюб було розірвано.

Відповідно до актового запису про народження ОСОБА_6 №243 від 27.09.2002, підставою запису відомостей про батька було встановлення батьківства на підставі актового запису про встановлення батьківства №21 від 27.09.2002 року в відомостях про батька зазначено ОСОБА_1 .

Згідно повідомлення Миколаївського науково - дослідного експертно криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення експертизи від 15.04.2019 року №195 судово-генетичну експертизу не проведено з підстав не прибуття для відбору експериментальних зразків ОСОБА_6 .

Проаналізувавши положення ст. 58 Конституції України, рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99, ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, роз`яснення, які містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд зазначив, що до сімейних відносин, які вже існували на 01 січня 2004 року, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розділ VII «Прикінцеві положення» СК України норми законодавства, які регулювали шлюбно - сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 року, за винятком норм розділу V «Акти громадянського стану» Кодексу про шлюб та сім`ю України, які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону.

Таким чином, оскільки оспорюваний позивачем актовий запис про народження №243 вчинений відділом реєстрації актів громадянського стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області 27.09.2002 року, тобто в період чинності Кодексу про шлюб та сім`ю України, до спірних правовідносин підлягає застосуванню КпШС України, вказаний, а не норми СК України.

Також суд виходив з того, що згідно матеріалів справи, на час народження дитини позивачу було достовірно відомо, що ОСОБА_6 є його дитиною, а тому в актовому записі про народження дитини позивач записаний як батько.

Не проведення судово-генетичної експертизи через неявку відповідачки з дитиною до експертної установи не є підставою для задоволення позову, оскільки проведення судово-генетичної експертизи за КпШС України при вирішенні даної категорії спорів не вимагалось. Інших будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_6 в судовому засіданні надано не було.

Доданий до матеріалів справи результат аналізу ДНК №16734, де вірогідність батьківства « ОСОБА_1 » відносно « ОСОБА_6 » визначено як 0%, не є належним доказом, як зазначає сама експертна установа, оскільки ДНК зразки не були отримані у відповідності з встановленою юридичною процедурою, тому результати проведених аналізів можуть не мати сили під час судового розгляду. Тому судом даний висновок не був взятий до уваги.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач у визначений законом строк не оспорив проведений запис в книзі записів народжень про нього як про батька ОСОБА_6 , а доданий результат аналізу ДНК №16734 не можна вважати належним доказом, у задоволенні даного позову слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулювання суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі ( ч.1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при вирішенні спору про батьківство позивача стосовно ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , необхідно застосовувати норми КпШС України.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 447/218/13-ц, та відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен бути врахований судом при вирішенні справи.

Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

23 січня 2019 року представник позивача надала до суду заяву про визнання поважними причин пропуску строку на оспорення вчиненого актового запису від 27 вересня 2002 року № 243, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з приводу оспорювання батьківства через значний проміжок часу, так як був впевнений, що є батьком дітей, доки він не провів генетичне дослідження стосовно доньки (т.1 а. с. 68-70).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)

від 24 листопада 2005 року у справі № 74826/01 «Shofman v. Russia» Високий суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження з оскарження свого батьківства дитини, народженої в шлюбі, Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку дозвіл питання про правові відносини батька з його можливою дитиною стосується «приватного життя» батька.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причини, що не мають відношення до закону - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).

Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про її народження, не було пропорційне по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, воно не забезпечило в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя (п. 36-46).

У справі «Romanov v. Russia» № 76594/11, рішення від 09 липня 2019 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що така негнучка тимчасова межа не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки вона не дозволяє брати до уваги конкретні обставини справи та побажання зацікавлених сторін і тому не може забезпечити справедливий баланс між спільними інтересами захисту правової визначеності сімейних відносин і права зареєстрованого батька на те, щоб його батьківство було оскаржено в світлі біологічних доказів. Тому, це є несумісним із зобов`язанням забезпечити ефективну «повагу» до приватного і сімейного життя. Відхиливши клопотання заявника як обмежений за часом, обласний суд обмежився його оцінкою, встановивши, що заявник подав позов про оспорювання батьківства більш ніж через рік після того, як він був зареєстрований в якості батька після його визнання батьківства. Знав в той час заявник або повинен був знати, що він не є біологічним батьком. Більш того, він безпосередньо і буквально застосовував статтю 49 Кодексу РРФСР про шлюб та сім`ю, яка була сформульована в жорстких виразах, не допускаючи жодних винятків з однорічного терміну і не залишаючи місця для оцінки того, чи мав зареєстрований батько підстави сумніву в його батьківство або дійсно знав, що він не був біологічним батьком в момент реєстрації його батьківства (див. «AL проти Польщі», де національні суди встановили, що заявник визнав його батьківство в повне усвідомлення того, що він, можливо, не був біологічним батьком; див. також «Phinikaridou проти Кіпру», № 23890/02, № 63, 20 грудня 2007). За цих обставин, за відсутності належного судового розгляду цих питань національними властями, Суд не може припустити, визнав чи заявник своє батьківство в повному усвідомленні того, що він не може бути біологічним батьком (див., за аналогічною аргументації, Лашманкін та інші проти Росії, № 57818/09 і 14 інших, № № 454 і 455, 07 лютого 2017 року) і тому не може погодитися з аргументом уряду, заснованим на неперевірених фактичних твердженнях (п. 26).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи позивачу у задоволенні позову у зв`язку з пропуском річного строку, встановленого статтею 56 КпШС України, суд першої інстанції не врахував те, що така відмова у позові не є пропорційною по відношенню до переслідуваної державою законної мети на забезпечення, в даному випадку, поваги до права заявника на його приватне життя, що у світлі вищенаведених рішень ЄСПЛ є порушенням статті 8 Конвенції.

Тому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що висновок суду першої інстанції про те, що підставою для відмови в задоволенні позову є пропуск позивачем річного строку для звернення до суду є помилковим.

В поданій 23 січня 2019 року представником позивача заяві про визнання поважними причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, зазначено, що проведення оспорюваного запису про батьківство позивача було здійснене 27 вересня 2002 року за його заявою та у його присутності, однак з позовними вимогами про його оспорювання ОСОБА_1 звернувся через 16 років, так як був впевнений, що є батьком дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідачка до недавнього часу жодним чином не спростовувала цього та навіть у своєму відзиві на позовну заяву стверджує, що батьком дітей є позивач. В 2009р. за рішенням Южноукраїнского суду зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вважаючи, і будучи впевненим, що він є батьком дітей, позивач не заявляв ні зустрічного позову про оспорювання батьківства під час розгляду справи про стягнення аліментів, ні оскаржував рішення суду, в тому числі з цієї підстави. За домовленістю сторін аліменти не стягувалися ОСОБА_2 , та з 2011 року дочка ОСОБА_6 проживала фактично з позивачем. Через не сплату за домовленістю з ОСОБА_2 аліментів, утворилась заборгованість, тому в кінці 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду про стягнення заборгованості з виплати аліментів та стягнення пені (справа № 486/1420/17), рішення було ухвалене 12.04.2018р. Під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 знову ж таки не заявляв зустрічний позов про оспорювання батьківства. Проте, в нього з`явилися сумніви щодо його батьківства, які зі слів ОСОБА_2 були безпідставними. Однак він все ж таки провів генетичне дослідження стосовно доньки, яке підтвердило його підозри. На підтвердження цього до позовної заяви ним було додано копію висновку генетичного дослідження від 07.02.2018р. щодо доньки ОСОБА_6 , яке дало результат, що позивач не є її біологічним батьком (було проведено за участю позивача та дитини ОСОБА_6 ). Вважає, що незнання того факту, що ОСОБА_1 не є батьком доньки ОСОБА_6 є поважною причиною не звернення його до суду з позовом про оспорювання батьківства, що повинно бути враховане судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

Сторони на час народження дитини не перебували у шлюбі, тому реєстрація народження дочки відбувалася за їх спільною заявою. Позивач повірив на той час ОСОБА_2 , що ОСОБА_6 є його дочкою. І на теперішній час ОСОБА_2 запевняє, що ОСОБА_6 є дочкою позивача, про що зазначає в своїх заявах.

Відповідно до абз. 4 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року, оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Позивач стверджує, що звернувся до суду з приводу оспорювання батьківства через значний проміжок часу, так як був впевнений, що є батьком дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідачка чи інші особи жодного разу не повідомляли йому, що дитини народжена нею від іншого чоловіка. Лише після того, які ОСОБА_6 кілька раз потрапила до лікарні, а її лікуванням займався позивач, так як з 2011 року вона проживала разом з ним, після здавання крові на аналіз лікар йому повідомив, що є підозра, чи є позивач її біологічним батьком. Щоб спростувати це чи підтвердити позивач за згодою дочки провів таке дослідження, яке дало результат, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_6 . Однак відповідачка і після цього продовжувала стверджувати, що батьком дитини є позивач.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що причини пропуску строку позовної давності до суду з зазначеним позов є поважними, а тому його слід поновити, чого не було зроблено судом першої інстанції.

Переглядаючи справу в межах інших доводів апеляційної скарги щодо не згоди з висновком суду про недоведеність позивачем заявлених вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 55 КпШС України установлено, що якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду.

Відповідно до положень статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 56 КпШС України в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу не було відомо на час вчинення запису про те, що він не є батьком дочки ОСОБА_6 .

Щодо предмету доказування у даній категорії справі, то КпШС України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання чи оспорення батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують чи спростовують походження дитини від певної особи.

Даний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц.

Підставою для категоричного висновку для визнання чи спростування батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти Російської Федерації» № 3451/05, § 34).

У справі, яка переглядається, встановлено, що з метою з`ясування обставин у справі як судом першої інстанції, так і апеляційним судом під час попереднього розгляду справи, за клопотаннями позивача та його представника, призначалися судово- генетичні експертизи, на дослідження яких було поставлено питання: чи знаходиться позивач у прямій біологічній спорідненості зі ОСОБА_6 ?

Проте експертиза проведена не була у зв`язку із неявкою до експертної установи для відібрання біологічних зразків відповідачки разом з дочкою ОСОБА_6 25 серпня 2018 року, а також ОСОБА_6 23 березня 2019 року та 09 березня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 471 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

В постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, якою справу, що переглядається, повторно направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначено, що вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції належної правової оцінки наданим позивачем доказам щодо відсутності біологічної спорідненості з дитиною не надав, обмежившись посиланням на відсутність належних та допустимих доказів, а встановивши, що призначену судом у цій справі експертизу не проведено у зв`язку з неявкою ОСОБА_6 для відбору порівняльних зразків, не врахував ст. 109 ЦПК України, відповідно до якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач намагався отримати висновок експерта як доказ у передбаченому законом процесуальному порядку, про що заявляв клопотання. Однак експертизу декілька разів не було проведено з причин, які не залежали від позивача, який з`явився для проведення експертизи. Тобто позивач не побоювався за результат такої експертизи, а навпаки наполягав на проведенні саме судової експертизи та неодноразово заявляв клопотання про її призначення.

В той час як відповідачка, заперечуючи те, що позивач не є біологічним батьком дочки ОСОБА_6 , але не надаючи ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, не забезпечила явку дочки, яка на час призначення експертизи в суду першої інстанції була неповнолітньою, до експертної установи, чим фактично чинила позивачу перешкоди в отриманні ним у передбаченому законом порядку такого доказу, як висновок експертизи.

При цьому суд критично оцінює як посилання відповідачки на те, що саме дочка не бажала з`являтися на експертизу, а вона її заставити не може, так і наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_6 від 19.12.2019р. про те, що і батько, і мати просили її здати кров на аналіз ДНК на вимогу суду, однак вона цього не хоче і не буде робити, а батьки нехай розбираються самі, оскільки на час написання даної заяви дочка була неповнолітня та перебувала під впливом своєї матері через образу на батька, який звернувся до суду з даним позовом.

Підтвердження цього є також той факт, що не зважаючи на те, що дочка сторін ОСОБА_6 13 січня 2020 року все ж таки з`явилася у відділ біологічних досліджень та обліку Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру і у неї було відібрано зразок букального епітелію, необхідний для проведення експертного дослідження, відповідачка в заяві від 23 січня 2020р. ( а. с.18(зворот), т.2) продовжувала стверджувати, що її дочка ніяких зразків нікуди не надавала, а тому просила не брати до уваги висновки експертизи.

Відповідно до положень статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оцінивши у сукупності всі зазначені обставини, а саме системне та неодноразове ухилення відповідачки від проведення судово-генетичної експертизи шляхом нез`явлення її та дитини до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів, що свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини, апеляційний суд вважає можливим визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, а саме факт того, що позивач не знаходиться у прямій біологічній спорідненості зі ОСОБА_6 .

Крім того, як зазначено у правовому висновку, що міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15-ц, висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

На підтвердження того, що він не є батьком ОСОБА_6 , позивач надав до суду першої інстанції експертний висновок про біологічне батьківство № 16734, складений 7 лютого 2018 року фахівцями медико-генетичного центру ТОВ "МАМА ПАПА", за яким вірогідність батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 визначено як 0 %.

Між тим, у примітках до висновку зазначено, що оскільки відбір зразків проведений без дотримання строгої процедури за участі третьої нейтральної сторони і лабораторія не може перевірити походження зразків, даний результат аналізу не може бути доказом в судовому процесі для встановлення батьківства чи для інших юридичних питань (т.1, а.с.161). Тому суд правомірно не визнав даний доказ належним та допустимим.

Проте, під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач надав висновок експертного молекулярно-генетичного дослідження № 12п від 13 січня 2020 року, проведеного експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру щодо біологічної спорідненості позивача та ОСОБА_6 , згідно якого біологічна спорідненість ОСОБА_1 і ОСОБА_6 виключається. Даний висновок ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року було долучено до матеріалів справи ( а.с.т.1, 223-229).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч.3 ст. 102 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків(ч.7 ст. 102 ЦПК України)

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта, складеного на замовлення учасника справи, повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експертного молекулярно-генетичного дослідження № 12п від 13 січня 2020 року, проведеного експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру щодо біологічної спорідненості позивача та ОСОБА_6 , не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

З огляду на зазначене даний висновок дослідження, не має доказового значення саме як висновок експертизи.

Проте, з урахуванням того, що справа розглядається за правилами КпШС України, виходячи з конкретних обставин у справі, а саме не проведення відповідної експертизи за ухвалою суду через неявку відповідачки разом з дочкою ОСОБА_6 , того, що експертне молекулярно-генетичне дослідження 13 січня 2020 року було проведеного експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за участі ОСОБА_6 , яка з`явилася у відділ біологічних досліджень та обліку експертної установи для відібрання зразка букального епітелію, а також враховуючи вказівки касаційного суду про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказам щодо відсутності біологічної спорідненості з дитиною, обмежившись посиланням на те, що надані докази не є належними та допустимими, колегія суддів вважає, що висновок експертного дослідження від 13.01.2020 року, має бути досліджений судом як письмовий доказ у справі.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до п. 6 ст. 13 Закону України «Про судову експертизу» судові експерти мають право проводити на договірних засадах експертні дослідження з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб.

Згідно з п. 1.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюсту від 08.10.1998 р. №53/5, за дорученням юридичних і фізичних осіб виконуються експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи. Результати експертних досліджень викладаються у письмових висновках експертних досліджень згідно з чинним законодавством України.

В такому випадку експерт дійсно не несе кримінальної відповідальності за завідоме неправдивий висновок. Проте не попередження експерта про кримінальну відповідальність судом чи не зазначення експертом про те, що він обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також того, що висновок підготовлено для подання до суду, за умови правомірності проведення експертного дослідження, саме по собі не свідчить про неправдивість інформації, зазначеної в цьому висновку.

Як убачається зі змісту висновку експертного молекулярно-генетичного дослідження № 12п від 13 січня 2020 року, проведеного експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на підставі відібраних у встановленому законом порядку зразків букального епітелію як позивача, так і ОСОБА_6 , біологічна спорідненість ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 виключається ( а. с. 235-242 т.1).

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування цього відповідачкою суду надано не було.

Щодо посилання відповідачки на необхідність закриття провадження у справі на підставі раніше поданого нею клопотання, через те, що дочка ОСОБА_6 досягла повноліття з посиланням на положення ст. 136 СК України, частина 3 якої передбачає, що оспорювання батьківства можливе лише до досягнення дитиною повноліття, слід зазначити, що в наявному у справі на а. с. 174 т.2 клопотанні від 16.11.2020р. відповідачка просила не закрити провадження у справі, а залишити позов без задоволення.

Однак, оскільки в даному випадку розгляд справи здійснюється не за нормами СК України, а за нормами КпШС України, положення ст. 136 СК України не можуть бути застосовані під час розгляду даної справи. Крім того, колегія суддів вважає необхідним врахувати і той факт, що позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідачки до досягнення дитиною ОСОБА_6 повноліття, а тому набуття ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття під час розгляду цієї справи не є підставою для відмови у позові.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не надав та неповно встановивши обставини справи, дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судом були неповно з`ясовані всі обставини справи, що призвело до неправильно застосовано до спірних правовідносин норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанцій в цілому та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини - задовольнити.

Виключити ОСОБА_1 з актового запису № 243 від 27 вересня 2002 року в Книзі записів актів громадського стану про народження відділу реєстрації актів громадського стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, як батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року