Справа №489/178/16-ц Головуючий суду першої інстанції Спінчевська Н. А.
Провадження №22-ц/812/1131/21 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О. М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2016 року, ухвалене за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

11 січня 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 21 грудня 2015 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 21 342,35 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 3882,84 грн, заборгованості за відсотками у сумі 15 967,02 грн та штрафів в сумі 1492,49 грн (500 грн фіксована частина та 992,49 грн процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також судовий збір в сумі 1378 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2016 року позов Банку задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 20 349,86 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 3882,84 грн, заборгованості по сплаті процентів в сумі 15 967,02 грн та штрафу в сумі 500 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. З відповідача на користь Банку стягнуто судовий збір в сумі 1378 грн.

Рішення мотивоване тим, що між Банком та відповідачем існують кредитні правовідносини. ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів не виконала, а тому повинна відшкодувати позивачу кошти у вигляді отриманого кредиту, відсотків та штрафу у визначеній судом сумі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач зазначала, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2014 року з неї вже стягнуто заборгованість за даним кредитним договором, а тому вказувала на зловживання Банком процесуальними правами. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просила задовольнити її апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.10).

Сторонами було узгоджено, що розмір процентів за договором становить 2,5 % на місяць, інші тарифи ними узгоджено не було.

Протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 19 грудня 2007 року отримано одну кредитну картку строком дії до 31 жовтня 2009 року.

19 грудня 2007 року на кредитну картку було встановлено кредитний ліміт у сумі 3950 грн, який було зменшено 15 жовтня 2008 року до 3890 грн. 23 грудня 2008 року ліміт було збільшено до 4300 грн. 10 січня 2009 року його зменшено до 3890 грн (а.с.9).

Згідно з розрахунком позивачастаном на 21 грудня 2015 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 21 342,35 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 3882,84 грн, заборгованості за відсотками у сумі 15 967,02 грн та штрафів в сумі 1492,49 грн. Вказаний розрахунок складений за період з 19 грудня 2007 року до 21 грудня 2015 року.

12 листопада 2013 року Банк звертався до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вищевказаним кредитним договором станом 03 листопада 2013 року в сумі 16 128,28 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3 882,84 грн, заборгованості по процентам в сумі 11 001,24 грн та штрафів в сумі 1244,20 грн (500 грн фіксована частина та 744,20 грн процентна складова).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 28 лютого 2014 року, з ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 19.12.2007, яка утворилася станом на 03 листопада 2013 року, в сумі 16 128,28 грн та судові витрати у сумі 229,40 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищезазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову Банку з урахуванням строку кредитного договору до 31 жовтня 2009 року (строк дії карти) та рішення суду від 17.02.2014, яким були стягнуті тіло кредита, відсотки та неустойка станом на 03.11.2013, є помилковим.

Оскільки Банк вже стягнув з відповідача заборгованість за тілом кредита та відсотками, які були передбачені умовами кредитного договору, та неустойкою, розмір якої умовами договору не визначався, навіть за межами строку кредитного договору, то стягнення цих сум станом на 21 грудня 2015 року є безпідставним.

Банк має право за наявності до того підстав на стягнення з відповідача сум, передбачених ст.625 ЦК України, однак таких вимог ним не заявлялося.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Оскільки рішення суду скасоване, а у задоволенні позову Банку відмовлено, то він повинен відшкодувати відповідачу судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 2067 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 грудня 2007 року станом на 21 грудня 2015 року відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 2067 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.