Провадження № 2/752/2566/21
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
29 жовтня 2021 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Плахотнюк К.Г.
за участі секретаря судового засідання Бондар І.Ю.
розглянувши в місті Києві в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення винагороди за договором,
-стягнути з Інституту післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_1 суму судового збору сплаченої за розгляд позовної заяви.
Провадження у справі відкрито 26 червня 2020 року з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження.
27 листопада 2020 року від позивачки до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог в якій вона просила:
- стягнути з Інституту післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_1 суму судового збору сплаченої за розгляд позовної заяви.
21 квітня 2021 року від позивачки до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог в якій вона просила:
- стягнути з Інституту післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_1 судові витрати: суму судового збору у розмірі 912,80 грн. та витрат пов`язаних з розглядом справи.
26 серпня 2021 року підготовче провадження закрито.
У судовому засіданні 29 жовтня 2020 року паозивачка підтримала заявлені нею позовні вимги з підстав викладених у позовній заяві. Крім того,рпроосила, посилаючись на правила ст. 265 ЦПК України, при ухваленні судового рішення вказати що штрафні санкції на належну їй від відповідача заробітну плату нарахувати і станом на час викоання судогов рішення, оскільки з моменту зробленого нею розрахунку прь нарахування 3% річних та втрат від інфляції до моменту виконання рішення суду нею будуть втрачені.сторони в судовому засіданні відсутні.
Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив у черговий раз, про дату час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки не повідомив, відзив не подав.
Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, письмову згоду позивачки, визнав за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, що з січня 2017 по березень 2019 між ОСОБА_1 та Інститутом післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю були укладені договори підряду відповідно до яких ОСОБА_1 , виконувала для Інституту післядипломної освіти "УКРСТЕНО" роботи: юридичний супровід організації, а ІПО"УКРСТЕНО" зобов`язувалося виплатити винагороду вказану у договорі. Розрахунок за виконану роботу здійснювався на основі підписаних сторонами Актів здачі-прийомки робіт.
Між сторонами були укладені наступні договори підряду № 5 від 16.01.17, № 20 від 07.02.17, № 27 від 14.03.17, № 35 від 11.04.17, № 42 від 10.05.17, № 56 від 07.06.17, № 68 від 11.07.17, № 78 від 08.08.17,№ 88 від 12.09.17,№ 96 від 10.10.17,№ 107 від 07.11.17,№ 120 від 05.12.17,№ 14 від 04.05.18,№ 15 від 04.06.18,№ 16 від 04.07.18,№ 17 від 06.08.18,№ 18 від 10.09.18,№ 19 від 09.10.18,№ 20 від 14.11.18,№ 21 від 04.12.18,№ 1 від 18.01.19,№ 2 від 07.02.19,№ 3 від 04.03.19. та підписані відповідні акти здачі-прийомки робіт виконаної за договором.
30.04.2018 на виконання умов цивільно-правового договору №10-2018 від 02.02.18 було підписано Акт прийому надання послуг до цивільно-правового договору №10-2018 від 02.02.18, відповідно до якого сторони засвідчили, що послуги надані Виконавцем належним чином.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначає, що виконала належним чином свої зобов`язання за договорами. Це підтверджується підписаними сторонами та доданими позивачкою до матеріалів справи актами приймання-передачі послуг, довідками виданими Інститутом післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Індивідуальними відомостями ПФУ від 11.02.2020 про сплату податків.
Натомість виплати по вищевказаним договорам Інститутом післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю не були здійснені у повному обсязі, що підтверджується сумами грошових коштів що перераховувалися відповідачем на картковий рахунок позивачки в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Укрсиббанк».
Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законодавством України передбачені різні шляхи реалізації цього права. Виходячи з положень КЗпП України та Цивільного кодексу України, реалізувати своє право на працю можна шляхом укладення трудового договору, контракту або цивільно-правового договору, зокрема: договору підряду, договору доручення, авторського договору та інших цивільно-правових угод. Усі ці договори в основі регулюють суспільні відносини у сфері трудової діяльності осіб.
У цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Наведена норма презюмує принцип правомірності правочину, який означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Договори підряду укладені між позивачкою та Інститутом післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, а також цивільно-правовий договір №10-2018 від 02.02.18 є договорами про надання юридичних послуг .
Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 2 статті 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно статті 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто.
Статтею 905 Цивільного кодексу України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
В частині 1 статті 903 Цивільного кодексу України вказано, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Беручи до уваги те, що правовідносини, які склалися на підставі вищезазначених договорів, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин, на них поширюється дія частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання - нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
За розрахунками позивачки, з підстав порушення відповідачем строків виплати належної їй винагороди станом на 16 квітня 2021 року вона має право на отримання від Інституту післядипломної освіти «УКРСТЕНО» 3% річних від суми боргу 69 805, 30 гривень у розмірі 6 218, 37 гривень, а також на втрати від інфляції 15 250, 86 гривень.
За відсутності заперечень відповідача суд приймає до уваги зроблений позивачкою розрахунок належних їй відсотків та втрат від інфляцій з підстав порушення відповідачем строків виплати належної їй винагороди за виконану роботу за договорами підряду .
Крім того, до початку судового розгляду справи по суті позивачка заявила про виконання судом обов`язку щодо вказівки в ухваленому судовому рішенні про нарахування 3% річних та індексу інфляції на суму несплаченої винагороди у розмірі 69 805, 30 гривень з 16.04.2021 року до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, а також заявила про стягнення з відповідача на її користь компенсацію за відрив від звичайних занять при розгляді справи судом у розмірі 2 064, 72 гривні.
Так, правилами частин 10,11 ст. 265 ЦПК України встановлено, що: суд приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування; остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VІІ цього Кодексу.
Однак у подальшому відмовилася від виконання судом вимог частин 10,11 ст. 265 ЦПК України.
Нормами ЦПК України визначено порядок відшкодування судових витрат сторін та їх представників. Зокрема правилами статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розгнлядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
З огляду на висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до інституту післядипломної освіти «Укрстено» у формі ТОВ про стягнення винагороди, відшкодуванню позивачці також підлягають понесені нею ж судові витрати по сплаті судового збору та пов`язані з розглядом справи.
Звертаючись до суду з позовом позивачка вказала, що судові витрати складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 840,80 гривень, а також повідомила суд, що детальний розрахунок судових витрат буде надано додатково.
Як видно зі змісту наданого суду позивачкою 27.08.2021 року розрахунку судових витрат, судові витрати ОСОБА_1 складаються з компенсації витрат за відрив від звичайних занять, оплати вартості поштових відправлень.
Зокрема відрив позивачки ОСОБА_1 від звичайних занять був пов`язаний з тим, що останній необхідно було зробити: правовий аналіз документації, пошук доказів; пошук і аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства; аналіз рішень Європейського суду, конвенцій ; складання позовної заяви, визначення законодавства, що регулює подібні правовідносини; складання попереднього розрахунку судових витрат та аналіз законодавчих актів; підготовка копій документів до позовної заяви, а також для сторони процесу; поїздки до суду для отримання ухвали про відкриття провадження у справі, участі у підготовчому та судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи; підготовки тез виступу у судових дебатах та питань для опонента.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частиною 2 ст. 138 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, суд погоджується, що визначений позивачкою вид робіт, був пов`язаний з підготовкою справи до судового розгляду та безпосередньо судового розгляду, що відірвало останню від її звичайних занять. Однак, приймаючи до уваги, що позивачка є фахівцем у галузі права суд не у повній мірі погоджується з зазначеним позивачкою обсягом часу витраченого на підготовку справи до судового розгляду, а також вважає завищеним обсяг часу витрачений на виготовлення копії документів.
У той же час, при визначені вартості часу, протягом якого вона була відірвана від звичайних занять, позивачка вірно визначила його вартість.
Наразі, суд вважає, що відшкодуванню позивачці підлягає компенсація за відрив від звичайних занять щодо виконання виду робіт у наведеному ОСОБА_1 розрахунку за 26 годин, що буде складати їх вартість у сумі ( 26 годин х на 36,11 гривень = 938, 86 гривень) 938,86 гривень.
Щодо понесених позивачкою витрат на поштові відправлення в сумі 187, 00 гривень, то ці витрати підлягають відшкодуванню їй відповідачем у повному обсязі, оскільки підтверджені належними доказами (а.с.74-75,50,63).
За даними матеріалів справи, розмір сплаченого позивачкою судового збору складає - 912,80 гривень. За правилами ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає сплачена позивачкою, при зверненні до суду з позовом, сума судового збору.
Отже на думку суду, відповідач маєх обов`язок відшкодувати позивачці судові витрати на загальну суму 2 038, 66 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 до Інституту післядипломної освіти "УКРСТЕНО" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення винагороди за договором, задовольнити.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: Плахотнюк К.Г.