Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2483/20

номер провадження 2/695/439/21

14 травня 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Біліченко С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Костюковича Ф.Ф.,

представника відповідача адвоката Крикуна О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Красногірське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Красногірське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку.

Свої вимоги, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач мотивує тим, що вона працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Красногірське» та 05.06.2020 р. звільнилася на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. ОСОБА_1 наполягає, що на день її звільнення відповідач мав перед нею заборгованість по заробітній платі в сумі 1900 грн., а також мав заборгованість по компенсації за невикористані відпустки в сумі 28603 грн. 63 коп.. Оскільки позивач в день звільнення не отримала вказану заробітну плату та компенсацію за не відбуті відпустки то вона має право на стягнення їх в примусовому порядку. Окрім того позивач просить стягнути із відповідача середньоденний заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 96190.29 грн., які позивач визначає із розрахунку де середньоденний заробіток позивача становить 525 грн. 63 коп. (183 робочих дні Х на 525 грн., 63 коп. - середньоденний заробіток = 96190 грн. 29 коп.).

Оскільки в позасудовому порядку сторонам добровільно про сплату вказаних коштів домовитись не вдалось тому позивач змушена звернутись до суду з вимогами задовольнити позов та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсації за не відбуті відпустки та середнього заробітку.

У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні уточнених позовних вимог наполягали, надаючи суду пояснення аналогічні поясненням, що вказані у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі вказуючи при цьому, що у трудових спорах не дія презумпція вини відповідача, позивачем же до суду не надано жодних доказів обставин, що зазначені у позовній заяві. Так матеріали справи не містять ні відомостей про заробітну плату позивача, ні будь-яких доказів наявності невиплати такої при звільненні працівника, ні будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог останньої. При цьому категорично заперечував про наявність у відповідача перед позивачем будь-якої заборгованості по заробітній платі при звільненні позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала із ТОВ «Красногірське» у трудових відносинах та 05.06.2020 р. була звільнена з посади головного бухгалтера за згодою сторін ( п. 1 ст. 36 КЗпП України), що стверджується даними трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , та не заперечується жодною із сторін.

За приписами ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, в тому числі й виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпустки, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадитеся в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом, якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до та з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якої до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,117,237-1 цього кодексу необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, вбачається, що відповідач має виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином чинним законодавством встановлено чіткий порядок виплати заробітної плати та її складових, в тому числі проведення повного розрахунку із працівником який звільняється. Недотримання зазначених норм чинного законодавства роботодавцем створює відповідні наслідки для останнього.

Разом із тим чинним законодавством не передбачено безумовного встановлення вини роботодавця, адже наявність порушення останнім визначених вище норм трудового законодавства має стверджуватись відповідними доказами, які мають бути достатніми для того, щоб прийти до переконання про наявність того чи іншого порушення та відповідно визначити для роботодавця правові наслідки такого порушення.

Зазначене перекликається із вимогами цивільного процесуального законодавства у якому одним із основних засад (принципів) є змагальність сторін.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.,ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та доказів на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач у своїй позовній заяві вказує, що їй при звільнені не виплачено 1900 грн., а також компенсація за невикористані відпустки в сумі 28603 грн. 63 коп.

Представник відповідача проти таких доводів заперечує вказуючи на їх необґрунтованість та відсутність у відповідача перед позивачем будь-якої заборгованості.

Оцінюючи наведені сторонами доводи суд враховує, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідача перед позивачем будь-якої заборгованості.

Матеріали справи не містять жодного доказу щодо розміру заробітної плати позивача, наявності заборгованості по її виплаті, доказів не виплати компенсації за невикористані відпустки та відповідно достовірності нарахованої позивачем суми такої компенсації.

За відсутності вказаних вище даних суд не може здійснити перевірку правомірності нарахованого позивачем середнього заробітку порядок та розрахунок його здійснювався позивачем на свій розсуд.

Враховуючи відсутність доказів невикористаної відпустки позивачем, та заборгованості по заробітній платі заявлені вимоги про їх стягнення з відповідача є безпідставними та не підтвердженими належними та допустимими доказами, позивачем не надано до суду інформацію, з приводу невикористаних днів відпустки, та її компенсацію.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник позивача та позивач не звертались до суду з клопотанням про витребування належних та допустимих доказів, в обґрунтування заявлених позовних вимог та самі жодних доказів суду не надали.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає, що окрім вказаного позивачем не надано доказів до суду, проте, що при звільненні та до теперішнього часу вона зверталась до відповідача із заявами про виплату їй компенсації за невикористані дні що річної основної відпустки чи заробітної плати.

З огляду на вищевикладені обставини, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за весь період затримки, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів до суду, проте, що при звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок.

Отже, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач від сплати судового збору звільнена то судовий збір стягненню не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Красногірське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя : Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлено та підписано головуючим 19 травня 2021 року.