справа №619/3129/19
провадження №2/619/46/21
Рішення

іменем України

26 листопада 2021 року

м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 619/3129/19,

найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради»,

треті особи: Приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачова Ірина Володимирівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович,

вимоги позивача: про визнання права власності, визнання недійсними договорів,

представник позивача: ОСОБА_5 ,

представники відповідачів: ОСОБА_6 , Молчанова Ю.Ю.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 08.08.2019 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним Договір дарування в 1/2 частині даного житлового будинку, посвідчений Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 14.12.1994 року за реєстровим № 2-4000; визнати недійсним Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 30.04.2010, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., в 1/2 частині зазначеного вище житлового будинку; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.11.2015, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В., в 1/2 частині та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.11.2015. У обґрунтування позову зазначено, що спірний житловий будинок згідно договору дарування від 30.09.1983, належить йому на праві власності в 1/2 частині та зареєстровано в Дергачівському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності в реєстровій книзі №2 за реєстровим № 273 від 12.12.1996. В 1/2 частині було визнано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.1994 в порядку спадкування за законом за ОСОБА_7 . Однак, дане рішення скасоване постановою Президіума Харківського обласного суду від 08.09.1995 та направлено на новий розгляд. 09.01.1996 суд залишив справу без розгляду, бо ОСОБА_7 не з`являлась на судові засідання, а відтак право власності на 1/2 частину спірного будинку за нею не визнано. Договір на дарування, відповідно до якого йому належить 1/2 частина спірного житлового будинку не оскаржувався та скасований не був. За життя, 14.12.1994 ОСОБА_7 , незаконно оформила договір дарування спірного житлового будинку, подарувавши його ОСОБА_2 . При здійсненні реєстрації договору на підтвердження факту права власності на будинок було надане рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.1994. Вищезгаданий правочин та відповідно наступні правочини повинні бути визнаними недійсними у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не було дотримано вимог законодавства України. Потім ОСОБА_2 оформив право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями у Дергачівському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 18.01.1995 в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером №273, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.02.2010 року. Також ОСОБА_2 оформив на себе земельну ділянку, кадастровий номер :00:000:0:0253, загальною площею 0,1085 га та отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК N2593195. Договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 30.04.2010, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., указаний житловий будинок ОСОБА_2 подарував ОСОБА_8 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 ), яка продала цей будинок ОСОБА_4 відповідно договору купівлі-продажу від 24.11.2015, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В.

Відповідач ОСОБА_4 , відповідно до ст. 178 ЦПК України, подала до суду відзив, зі змісту якого вбачається, що проти позову заперечує у повному обсязі та зазначає, що 24 листопада 2015 року вона купила житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,1085 га кадастровий номер: :00:000:0253 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На момент нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нотаріусом було перевірено, що єдиним власником вказаного будинку та земельної ділянки був Продавець - ОСОБА_10 , жодних обтяжень та обмежень не малося. Відповідно до п. 5 Договору купівлі - продажу: «Продавець стверджує, що відчужувана нерухомість знаходиться у задовільному технічному стані, до цього часу нікому не продана, не подарована, не внесена до статутного фонд юридичної особи, не відчужена у будь-який інший спосіб, під забороною (арештом) не знаходиться, спору по ній немає, треті особи прав до цього майна не мають як в України так і за її межами, сервітут відсутній, під заставою (втому числі податковою) не перебуває а також в наслідок продажу не було порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором, житловий будинок та земельні ділянки не надані в користування наймачеві, а також що вказаний відчужуваний житловий будинок не належить до пам`ятників архітектури, історії та культури. Відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу нотаріусом доведено до відома сторін про те, що в будинку на момент укладання договору немає зареєстрованих осіб. Отже, у момент купівлі-продажу будинку та земельної ділянки всі наявні документи свідчили про те, що єдиним власником будинку та землі була Продавець. Відповідно до даних, що містяться та містилися у домовій книзі з 1982 року, немає інформації про реєстрацію місця проживання (прописку) Позивача у справі за адресою належного їй домоволодіння. Як на момент укладання договору купівлі-продажу так і на сьогодні, у належному їй домоволодінні ніхто не зареєстрований. З моменту придбання нею будинку та земельної ділянки минуло вже чотири роки, за цей час нею було проведено ремонт у будинку. Її користування та придбання майна мало відкритий характер. Усі сусіди знали, що вона новий власник майна, відкрито ним користується та володіє своїм майном разом зі своєю родиною, сплачує комунальні послуги та слідкує за своєю власністю. За цей час вона жодного разу не бачила Позивача у справі, не спілкувалася з ним та навіть здогадуватися не могла про нібито порушення його прав. Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу Української PCP (станом на 1983 рік): «Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором». Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української PCP (станом на 1983 рік): «За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.». За змістом позовної заяви вбачається, що з 1983 року Позивачу не було фактично передано майно (1/2 частина будинку). Тобто з моменту укладення договору дарування Позивач не проживав у будинку, не доглядав за ним, не сплачував комунальних послуг, тобто не володів, не користувався, та не розпоряджався вказаним будинком. У 1999 році на ім`я Позивача була видана довідка Головою суду Дергачівського району (яка додається Позивачем до позову). З тексту вказаної довідки вбачається, що Позивач ще з 1999 року знав про порушення своїх прав, однак за захистом не звертався ні до суду, ні до правоохоронних органів. І лише після того, як будинок було продано попередніми власниками сторонній людині та у будинку проведено капітальний ремонт, Позивач звертається з позовом про захист нібито порушених прав зі сплином 20 років з того моменту коли він достеменно знав про порушення своїх прав. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, що узгоджується з позицією Верховного суду, що викладена у постанові від 15.05.2019 року у справі N522/7636/14-ц.

Відповідач ОСОБА_3 , відповідно до ст. 178 ЦПК України, подала до суду відзив, зі змісту якого убачається, що вона стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 13 квітня 2010 року, у п. 3 якого зазначено, що «житловий будинок з надвірними будівлями, що відчужується, належить ДАРУВАЛЬНИКУ на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 14 грудня 1994 року за реєстровим № 2-4000, право власності на житловий будинок зареєстровано Дергачівським міжміським бюро технічної інвентаризації Харківської області 18.01.1995 року в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 273, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.02.2010 року. Крім того, важливим є факт, що ОСОБА_2 на підставі рішення LVII сесії V скликання Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 12.12.2009 за № 1, та рішення LХІ сесії V скликання Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 17.12.2009 за № 61, отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 593195, виданий Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області 05 березня 2010 року. Факт, що ОСОБА_2 одноосібно, у встановленому законом порядку приватизував земельну ділянку для обслуговування житлового будинку доводить, що уповноважені Державою України ограни на момент приватизації землі встановили, що вказаний будинок в цілому належить ОСОБА_2 . З моменту прийняття рішення про передачу вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 пройшло 11 років і жодна особа не оспорила приватизацію вказаної земельної ділянки. Позивач не утримував житловий будинок та не відновлював його після пожежі. На 24.11.2015 р. - дату укладання договору купівлі продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 спірний житловий будинок був у стані придатному для використання. Указане засвідчує факт, що ОСОБА_3 за власний рахунок відновила після пожежі житловий будинок. В той же час позивач не цікавився станом житлового будинку.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 08 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом про визнання права власності, визнання недійсними договорів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2019, справу № 619/3129/21 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді ОСОБА_12 .

Ухвалою судді від 18.09.2019 прийнято позовну заяву, провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідно до ухвали від 07.09.2020 підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено для розгляду по суті.

Згідно даних довідки від 01.09.2021 на підставі рішення Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_12 з посади…», суддя ОСОБА_12 відрахована зі штату суду, у зв`язку із звільненням у відставку.

Відповідно до Розпорядження №01-07/248/2021 від 04.10.2021 призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 04.10.2021, справу № 619/3129/19 розподілено судді Нечипоренко І.М.

Ухвалою судді від 11.10.2021 прийнято справу та призначено до розгляду по суті у судове засідання на 10.11.2021, у якому була оголошена перерва до 26.11.2021 у зв`язку з зайнятістю головуючого у іншій кримінальній справі.

26.11.2021 у судове засідання учасники справи не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їх участі.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

На підставі договору дарування від 30.09.1983, посвідченого секретарем виконкому Солоницівської селищної ради Жиленко Дар`я Данилівна подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 129. Згідно штемпелю зазначена Ѕ частина будинку зареєстрована 12.12.1996 в Дергачівському бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі №2 за р. №273 (т.1 а.с. 16-18).

Як убачається зі змісту довідки-характеристики, яка міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 280 на житловий будинок АДРЕСА_1 та видавалася ОСОБА_7 , згідно запису погосподарської книги виконкому Солоницівської селищної ради зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями належить в 1/2 частині ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого виконкомом Солоницівської селищної ради 30.09.1983 реєстр № 129 та в 1/2 частині ОСОБА_7 : на підставі запису в погосподарській книзі 1/6 частина та 2/6 частини на підставі рішення Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 03.08.1983 (т. 2 а.с. 25 - зворотній бік).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.1994 за ОСОБА_7 було визнано право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом (т. 2 а.с. 29).

Відповідно до договору дарування від 14.12.1994, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської ДНК за р. №2-4000 ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями ( т. 2 а.с. 30).

Постановою президіуму Харківського обласного суду від 08.09.1995 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26.10.1994 скасовано, оскільки зазначеним рішенням суд визнав право власності за ОСОБА_7 на частину будинку, яка належить ОСОБА_1 , та ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 09.01.1996 позов ОСОБА_7 залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача (т. 2 а.с. 32).

Відповідно до договору дарування від 13.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Пугачовою І.В. за р. №1743, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_8 прийняла безоплатно в дар житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 34-35).

ОСОБА_8 зареєструвала шлюб 25.09.2013 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с.156).

Між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 24.11.2015 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,1085 га, кадастровий номер :00:000:0253 за зазначеною вище адресою (т. 2 а.с. 63).

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, де у п. 2 ч. 2 зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, суд виходить із того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Так, ОСОБА_7 , укладаючи договір дарування 14 грудня 1994 року спірного житлового будинку в цілому на користь ОСОБА_2 , достовірно знала про те, що 1/2 частина даного будинку належить ОСОБА_1 , про що свідчить рішення Дергачівського районного нарсуду від 16.01.1985, яким був визначений порядок користування спірним житловим будинком між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яка проти позову не заперечувала (т.1 а.с. 33-34).

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, оскільки договір укладено з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України, так як відчужуючи на користь свого сина житловий будинок, на Ѕ частину якого не мала права власності, ОСОБА_7 діяла недобросовісно та укладання цього договору порушує право власності та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14 (провадження № 14-636цс18).

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений ст. 13 ЦПК України, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а таких вимог, як витребування майна, позивачем не заявлено.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Як роз`яснено в п. 10 Постанови ПВСУ від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Враховуючи зазначене вище, позовні вимоги про визнання недійсними в 1/2 частині договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 30.04.2010 та купівлі-продажу від 24.11.2015, а також та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.11.2015, задоволенню не підлягають.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, оскільки це право належить позивачу відповідно до договору дарування від 30.09.1983, який не визнаний недійсним та в установленому Законом порядку зареєстрований, про що свідчать матеріали інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок.

Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності суд вважає їх такими, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, позивач не був повідомлений про вчинені правочини щодо належного йому майна, він не зобов`язаний відслідковувати дії відповідачів з метою встановлення факту порушення його прав, як співвласника спільної часткової власності, оскільки право власності є непорушним, позивач зареєстрований у спірному будинку з 05.02.1986, про що свідчить штемпель у його паспорті та будинкова книга та поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про захист своїх порушених прав та такий позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, в частині щодо відповідача ОСОБА_2 , а при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 192,10 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним, в 1/2 частині, Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що посвідчений Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 14.12.1994 за реєстровим № 2-4000, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 192,10 грн ( сто дев`яносто дві гривні 10 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ; КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради», місцезнаходження: смт Солоницівка, вул. Сумський Шлях, 4,

треті особи: Приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачова Ірина Володимирівна, місцезнаходження: 62370, смт Солоницівка, Харківський район, Харківська область, вул. Сумський Шлях, 11; приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович, місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення суду складено 29.11.2021.

Суддя І. М. Нечипоренко