ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року

м.Суми

Справа №592/1328/18

Номер провадження 22-ц/816/41/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шевцова Павла Володимировича на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2018 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в :

08 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 348588,75 грн основного боргу, еквівалентних 12500 доларів США, 3008,22 грн процентів за користування грошовими коштами та 3008,22 грн пені. Також заявниця просила стягнути з відповідача 4000 грн витрат на правничу допомогу, а також сплачений судовий збір.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 червня 2013 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у позику 100000 грн, еквівалентних 12500 доларів США зі строком повернення до 01 липня 2016 року. Відповідач у вказаний строк борг не повернув, а тому заявник просить стягнути основну суму боргу у розмірі 348588,75 грн, які еквівалентні 12500 доларів США за курсом Національного банку України станом на 06 лютого 2018 року, а також передбачені умовами договору позики 3% річних від суми боргу 100000 грн за користування позикою і 3% від простроченої суми (100000 грн) у якості штрафу.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 354605,19 грн заборгованості за договором позики від 07 червня 2013 року, витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн та судовий збір у розмірі 3546,05 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Шевцов П.В., посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд розглянув спір без належного повідомленні відповідача, порушивши його право на захист, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. Вказує на безпідставні висновки суду про стягнення основної суми боргу, еквівалентної 12500 доларам США за курсом НБУ станом на день звернення до суду, оскільки предметом договору є позика у національній валюті в сумі 100000 грн і зобов`язань про повернення основного боргу у іншій грошовій одиниці договір не містить.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Шевцова П.В., представника позивача адвоката Дерези М.Е., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шоколою Н.В. договір позики грошових коштів (т. 1 а.с. 17).

Згідно з умовами договору позики позивач передав відповідачу 100000 грн, що є еквівалентом 12500 доларів США, виходячи з обмінного курсу 8 грн за 1 долар США (п. 1 договору), а відповідач зобов`язався повернути передану йому суму позики у строк до 01 липня 2016 року (п. 3 договору). Також сторонами обумовлено, що зазначена в договорі сума залишається незмінною до повного розрахунку (п. 4 договору).

Згідно з п. 8 договору у разі несвоєчасного повернення позикодавцю суми позики, відповідач зобов`язався сплатити несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми, а у разі прострочення виплати більше ніж на 14 календарних днів позичальник зобов`язався сплатити штраф у розмірі три проценти від простроченої суми.

Сторони не заперечують, що сума позики у встановлений договором строк чи в інший строк відповідачем позивачу не була повернута.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що на підставі договору позики відповідач має обов`язок повернути позивачу основну суму боргу, 3% річних від суми заборгованості та штраф у розмірі 3% від суми боргу. При цьому суд вважав, що оскільки у спірному зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому сума основного боргу має визначатись за офіційним курсом відповідної валюти на день звернення позивача до суду. Таким чином, суд стягнув з відповідача борг за договором позики у розмірі 348588,75 грн, еквівалентних 12500 доларів США, а також проценти за користування позикою у сумі 3008,22 грн та 3% за прострочення повернення основної суми позики у сумі 3008,22 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про обов`язок відповідача повернути борг за основною сумою позики, а також передбачене п. 8 договору зобов`язання позичальника сплатити три проценти річних від простроченої суми та штраф у розмірі три проценти від простроченої суми.

Відповідач в апеляційній скарзі фактично не спростовує існування боргу та обумовлений договором позики обов`язок його повернення.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду про стягнення боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному 12500 доларів США за курсом Національного банку України станом на 06 лютого 2018 року, оскільки сторонами у договорі визначено грошовий еквівалент боргового зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, надання позики з визначенням її еквіваленту в іноземній валюті не суперечить вимогам ст. 533 ЦК України та ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», більш того, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відтак, стягнення заборгованості за позикою, еквівалентної обумовленій сторонами сумі в іноземній валюті, відповідає вимогам закону та умовам укладеного між сторонами спору договору.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про задоволення позову.

Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шевцова Павла Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко