Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/1039/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Моловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири, поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- розділити майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час шлюбу, виділивши їй: холодильник Вирпул DSNF 12900 грн.; водонагрівач Термокс на 30 л. з дистанційним керуванням 4850 грн.; вбудована газова духова шафа Индезит 7200 грн.; витяжка кухонна Вентолюкс 3650 грн.; миючий пилосос Томас Твин Т2 9400 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 19.04.2013 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який був зареєстрований Орджонікідзевськім відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис №93. Дітей від шлюбу не мають. 30.06.2016 року шлюб було розірвано.

Після реєстрації шлюбу, 22.05.2013 року, за договором міни, посвідченим приватним нотаріусом ЗМНО Салтан В.В. за реєстровим №608, для їх сім`ї, на ім`я відповідача було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Предметом міни було однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка належала відповідачу до реєстрації шлюбу. Таким чином, фактично квартиру АДРЕСА_1 придбано з використанням коштів, які належали відповідачу особисто.

Після вселення їхньої сім`ї до зазначеної квартири, ними за рахунок спільних коштів та спільних трудових затрат було зроблено коштовний ремонт. На час придбання квартира знаходилась в незадовільному стані. В ходів ремонту було виконано наступну роботи: замінено всю електропроводку та електролічильник; встановлено нову сантехніку із зміною труб водопроводу та каналізації на нові; встановлено нові батареї опалення; повністю перестелена підлога із встановленням системи теплої підлоги та укладенням ламінату в одній із кімнат та кахельної плитки; кахельною плиткою облицьовано стіни в санвузлі та в кухні; старі дерев`яні вікна замінено на пластикові; замінено старі двері-вхідні броньовані та міжкімнатні МДФ; балкон розширено, утеплено, встановлено металопластикові скляні рами та обшите профнастілом зовні та пластиком в середині, укладено ламінат на підлозі; в усіх кімнатах стіни обклеєно коштовними шпалерами; в квартирі виконано перепланування із створенням кухні-студії без втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, що не потребує спеціального дозволу у відповідності до ст.100 ЖК України.

За спільні кошти квартиру обладнано кондиціонерами, вбудованими кухонними та гардеробними меблями, побутовою технікою.

Зокрема, було придбано (вартість зазначено з урахуванням зносу): - холодильник Вирпул DSNF 12900 грн.; - стіл кухонний скляний розкладний 7800 грн.; - кондиціонер Вест фрост 6000 грн.; - кондиціонер Вест фрост 7000 грн.; - водонагрівач Термокс на 30 л. з дистанційним керуванням 4850 грн.; - вбудована газова духова шафа Индезит 7200 грн.; - варильна поверхня Вирпул 2600 грн.; - витяжка кухонна Вентолюкс 3650 грн.;- піч мікрохвильова Самсунг 1800 грн.; - комплект меблів для ванної кімнати (дзеркало з шафою під вбудовану мийку та мийка) 3900 грн.;- комплект меблів для передпокою «Феєрія» - 5300 грн.;- набір змішувачів у ванну (2 змішувача) 3400 грн.; - змішувач у кухню 800 грн.;- мийка у кухню 2200 грн.; - ванна виробництва Італія 2200 грн.;- миючий пилосос Томас Твин Т2 9400 грн. Всього майна на загальну суму 81000 грн.

Позивач вважала, що внаслідок проведеного ремонту вартість квартири значно збільшилась, тому квартира має бути визнана об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу між позивачем та відповідачем в рівних частках, відповідно до ст. 70,71 СК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Воробйова А.В. (т.с. 1 а.с. 14).

Ухвалою судді суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 17) відкрито провадження у цій справі та призначено справу до розгляду.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2020 року (т.с. 2 а.с. 112-115) позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільно сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції фактично в частині задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 2 а.с. 119-126) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання права власності за кожним із них по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_3 та ухвалити в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 128).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 130) провадження у цій справі за апеляційною скаргою позивача відкрито 02 лютого 2021 року, ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 131) дану справу призначено до апеляційного розгляду, з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду.

Позивач подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 141-147).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у судовому засіданні 19 травня 2021 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, зокрема: апелянта відповідача ОСОБА_1 , представника останнього адвоката Сльота Д.В. (т.с. 2 а.с. 149), позивача ОСОБА_2 та представника останньої адвоката Мухіної Л.С. (т.с. 2 а.с. 150-152), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови, погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог позивача про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання права власності за кожним із них по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_3 .

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в частині задоволення позовних вимог позивача про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання права власності за кожним із них по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_3 .

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:… скасувати судове рішення…частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення… (п. 2).

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення у відповідній частині …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі, керувався ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України та виходив із такого.

Судом встановлено, що з 19.04.2013 року сторони по справі перебували у шлюбі, який був зареєстрований Орджонікідзевськім відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис №93. Дітей від шлюбу не мають. 30.06.2016 року шлюб було розірвано (т.с. 1 а.с.7).

Під час перебування у шлюбі, 22.05.2013 року, за договором міни, посвідченим приватним нотаріусом ЗМНО Салтан В.В. за реєстровим №608 (а.с. 30-31 т.с. 1), для їх сім`ї, на ім`я відповідача було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Предметом вказаного договору міни була однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка належала відповідачу до реєстрації шлюбу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині визнання квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ цієї квартири, позивач посилалась на вимоги ч.1 ст. 62 СК України, якою встановлено: якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою перевірки цих доводів, судом було за клопотанням позивача допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 призначено судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, отримано та досліджено висновок експерта №2451, складений 28.02.2019 року (т.с. 2 а.с. 2-29), досліджено інші письмові докази.

Позовну заяву подано до суду 06.09.2017 року. На той час існувала правова позиція Верховного Суду, яка зобов`язувала суди при поділі спільного майна подружжя для визначення майна спільним майном подружжя з`ясовувати джерело походження коштів, за які придбано майно. Така позиція зобов`язувала позивача доводити факт спільності майна подружжя, навіть придбаного під час шлюбу.

Разом з тим, на теперішній час позиція Верховного Суду інша. На сьогодні Велика Палата Верховного Суду відновила абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.)

Так, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначена норма закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суди встановили, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного з подружжя підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Таким чином Верховним Судом встановлено, абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц..

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

Сторони уклали шлюб 19.04.2013 року. 22.05.2013 року, тобто під час перебування в шлюбі, на ім`я відповідача було придбано спірну квартиру. Виходячи з позиції Великої палати ВС щодо абсолютної презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу, ця квартира є спільною власністю подружжя. Інше має бути доведено відповідачем.

Такої необхідності не було б лише у випадку, як би квартиру було придбано відповідачем до шлюбу, або під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або в порядку приватизації - це безумовні підстави вважати придбане майно особистою власністю одного з подружжя у відповідності до ст.57 СК України. Що стосується придбання квартири за кошти, які належали особисто відповідачу - це вже потрібно довести відповідачу, а для цього заявити позовну вимогу про визнання квартири об`єктом його особистої приватної власності. Такого позову відповідачем не заявлено.

Виходячи з наведеного, спірна квартира під вимоги, зазначені в ст.57 СК України не підпадає.

Ст. 715 ЦК України встановлено: за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Таким чином, законодавець прирівнює договір міни до договору купівлі-продажу, що, виходячи з презумпції спільності майна, придбаного під час шлюбу, дає підстави вважати спірну квартиру, придбану під час шлюбу за договором міни, об`єктом спільної власності подружжя.

Спірну квартиру придбано за договором міни, предметом якого збоку продавця ОСОБА_1 була квартира, яка належала йому особисто до шлюбу.

Виходячи з ст. 715 ЦК про договір міни, відповідач при укладенні договору міни продав належну йому особисто квартиру вартістю 144629,00 грн., а купив, відповідно до договору міни, квартиру вартістю 217004, 00 грн. Таким чином, вартість квартири придбаної відповідачем до шлюбу, складала лише 66/100 від вартості придбаної квартири, що встановлено висновком судової будівельно-технічної експертизи №2451 від 28.02.2019 року.

Суд першої інстанції вважав, що нездійснення доплати, не дає підстав вважати, що нова квартира придбана повністю за кошти відповідача. 34/100 частки вартості квартири фактично отримані безкоштовно вже подружжям. Призначення цього договору міни, свідчить про те, спірну квартиру придбано на потреби новоствореної сім`ї, що підтверджується вселенням та реєстрацією позивача у спірній квартирі.

На підставі пояснень сторін та відповідно до висновку судової експертизи доведено №2451 від 28.02.2019 року, судом також встановлено, що за час спільного життя спільна квартира змінилася: зроблено внутрішнє перепланування та збільшено площу балкону, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася на 1,37 кв. м., Також в квартирі зроблено поліпшення, які не можуть бути відокремлені - замінено двері та вікна виконано обшивку стель гіпсокартоном та пластиком, виконано арочні перегородки, проведено заміну покриття підлоги ламінатом із встановленням системи «тепла підлога», облицювання стін в кухні, санвузлі та ванній кімнаті плиткою, коштовні шпалери, заміна радіаторів опалення з прокладенням нових трубопроводів опалення, замінено сантехнічні прилади з встановленням пластикових трубопроводів - це все підтверджено судовою будівельною експертизою, яка в цілому визначила вартість ремонту в цінах на час виконання ремонту в 2015 році в сумі 80242 грн.

Сам відповідач не заперечував, що коштовний ремонт в квартирі робився. Заперечень щодо результатів експертизи не надав. Підтвердили це і свідки з боку позивачки.

Крім того, сторонами по справі надано суду довідки про доходи з Пенсійного фонду. У позивачки дохід складав 53193, 89 грн. за 2013 рік, 47125,59 грн. за 2014 рік, 15076,90 грн. за чотири місяці 2015 року. Відповідач в 2013 році отримав 15138,43 грн. доходу, в 2014 - 7224,75 грн., за 2015 рік доказів отримання доходу суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції констатував, що покращення квартири зроблено фактично за рахунок позивача. Крім того, як пояснили свідки, в ремонті та облаштуванні квартири допомагали батьки позивача.

Тому, судом встановлені достатні підстави вважати спірну квартиру об`єктом спільно сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Цей перелік не є вичерпним. Суд може врахувати і інші обставини, зокрема в даному випадку - той факт, що чоловіком вкладено в набуття квартири належне йому майно (66/100 від загальної вартості придбаного майна), а частка позивача може бути збільшена за рахунок її грошового вкладу в поліпшення квартири.

На думку суду, ст. 62 СК України, на підставі якої заявлявся позов, не зовсім відповідає правовідносинам, які склалися між сторонами.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі 487/10128/14-ц, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В даному випадку суд керується ст.60 СК України, тому що квартира придбана в період шлюбу. Частка відповідача може бути збільшена з урахуванням, що квартира придбана в обмін на його дошлюбну квартиру, вартість якої 66/100 від придбаної. Але при поділі суд враховує і вклад позивачки в поліпшення квартири.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що поділ спірної квартири в рівних частках буде відповідати вимогам законності і справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, не відповідає.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що вищезазначена квартира АДРЕСА_1 дійсно була придбана сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу - 22.05.2013 року (т.с. 1 а.с. 30-32), в якому останні перебували з 19.04.2013 року (витяг з державного реєстру т.с. 1 а.с. 6) по 30.06.2016 року (свідоцтво про розірвання шлюбу, копія а.с. 7).

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки у цій справі, визнавши вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнавши за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку цієї квартири у цій справі.

Оскільки, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що:

- позивач ОСОБА_2 у цій справі у своєму позові просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину останньої в порядку поділу майна подружжя з 2 (двох) взаємовиключних правових підстав, а саме:

= придбання квартири під час шлюбу на підставі договору міни - ст. 60 СК України: (підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя);

= та якщо майно чоловіка…за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя -ст. 62 ч. 1 СК України (виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало…чоловікові);

- при цьому, апеляційним судом встановлено, що вказана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 45,4 кв. м, житловою площею. 28,0 кв. м вартістю 217004,00 грн. (звіт про незалежну оцінку ФОП СОД ОСОБА_8 від 15.04.2013 року) у ОСОБА_9 була придбана шляхом міни

- квартири ОСОБА_1 АДРЕСА_2 загальною площею 28,08 кв. м, жилою площею 14,97 кв. м вартістю 144029,00 грн. (звіт про незалежну оцінку ФОП СОД ОСОБА_8 від 15.04.2013 року), що була придбана останнім до шлюбу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 01.07.2004 року за р.№ 2-2611, та, відповідно в силу вимог ст. 57 ч. 1 п. 1 СК України була лише його ОСОБА_1 особистою приватною власністю, як чоловіка,

- міна проводилась без грошової доплати (п. 1 вищезазначеного договору міни від 22.05.2013 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 т.с. 1 а.с. 30);

- та, відповідно, в силу вимог ст. 57 ч. 1 п. 3 СК України (майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто) вказана квартира АДРЕСА_1 також була придбана лише в особисту приватну власність ОСОБА_1 , як чоловіка;

- належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні;

- позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції у цій справі рішення будь-якого суду про визнання недійсним повністю чи в частині вищезазначеного договору міни від 22.05.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вищезазначеними квартирами без проведення грошової доплати з будь-яких підстав, позовних вимог у цій частині у цій справі також не заявляла.

Тому, суд першої інстанції мав виходити із презумпції правомірності вищезазначеного договору міни від 22.05.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (ст. 204 ЦК України).

Так, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того,позивач ОСОБА_2 у своєму вищезазначеному позові у цій справі (т.с. 1 а.с. 2) визнавала той факт, що фактично квартира АДРЕСА_1 була придбана з використанням коштів, які належали відповідачу ОСОБА_11 особисто (т.с. 1 а.с. 2 - ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Тому, суд першої інстанції безпідставно визнав квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у цій справі на підставі ст. 60 СК України (підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя) з посиланням на презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.), без урахування вищезазначених фактичних обставин цієї справи, встановлених вище апеляційним судом у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

Хоча, презумпція спільності майна подружжя у вигляді вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 була спростована відповідачем ОСОБА_1 , як одним із подружжя (чоловіком), у суді першої належними, допустимими (письмовими) доказами (нотаріально посвідченим договором міни квартирами без доплати, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на квартиру, яка була придбана відповідачем до шлюбу та поміняна на спірну та інш.).

Крім того, квартира АДРЕСА_1 не могла бути визнана судом у цій справі об`єктом права спільної сумісної власності подружжя також на підставі ст. 62 ч. 1 СК України (виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало…чоловікові), тобто в межах позовних вимог позивача у цій справі (тс. 1 а.с. 2-4).

Оскільки, стороною позивача ОСОБА_2 не було надано суду у цій справі належних, допустимих доказів того, що істотно збільшилась у своїй вартості квартира АДРЕСА_1 , яка є виключно особистою приватною власністю чоловіка ОСОБА_1 , під час шлюбу сторін у цій справі з 19.04.2013 року по 30.06.2016 року внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат дружини ОСОБА_2 , враховуючи вартість будівельних робіт, будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, використаних при ремонті квартири та приведення її у теперішній час (в цінах на час проведення ремонтних робіт 2015 рік), складає лише 80242,24 грн. (висновок експерта Лещенка К.І. № 2451 від 28.02.2019 року - т.с. 2 а.с. 14) 80242,24 грн. /2 = 40121,12 грн. приходиться на кожну із сторін).

Сама по собі вартість ремонту та придбання за сторонами у цій справі вбудованих кухонних та гардеробних меблів, побутової техніки за спільні кошти подружжя чи особисті кошти дружини тощо не свідчить, що істотно збільшилась у своїй вартості квартири АДРЕСА_1 , яка на день придбання 22.05.2013 року вартувала 217004,00 грн.

Останнє належними, допустимими доказами (висновком спеціаліста, експерта про те, саме чи збільшилась взагалі вартість квартири АДРЕСА_1 під час шлюбу подружжя внаслідок вказаного ремонту; якщо так, то саме на скільки саме збільшилась ця вартість цієї квартири, а також чи є це саме істотним збільшенням вартості цієї квартири) стороною позивача у цій справі не доведено.

- Звіт ФОП ОСОБА_12 від 14.08.2017 року про діапазон ймовірної ринкової вартості об`єкта житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та найбільш ймовірну середньозважену ринкову вартість останньої 409483,00 грн., доданий стороною позивача до позову позивача у цій справі (т.с. 1 а.с. 9-13),

- та висновок експерта ОСОБА_13 № 2451 від 28.02.2019 року (т.с. 2 а.с. 1-29) на виконання ухвали суду першої інстанції від 17.08.2018 року, за змістом якого проведеним дослідженням встановлено, що вартість будівельних робіт, будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, використаних при ремонті квартири та приведення її у теперішній час (в цінах на час проведення ремонтних робіт 2015 рік), складає 80242,24 грн. та ринкова вартість квартири на дату огляду (29.01.2019 року) може складати 443977,61 грн.

не є належними, допустимими доказами для підтвердження саме обставин ст. 62 ч. 1 СК України, та зокрема: саме істотного збільшення у своїй вартості квартири АДРЕСА_1 саме під час шлюбу сторін у цій справі з 19.04.2013 року по 30.06.2016 року і саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя (ремонту квартири) або затрат дружини ОСОБА_2 ,

а тому оцінюються апеляційним судом критично та не приймається до уваги у цій справі.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ґрунтуються на письмових доказах у цій справі доводи апеляційної скарги відповідача про те, що для визначення ринкової вартості квартири у вищезазначених звіті та висновку експерта курс долару США до гривні на певну дату оцінки має ключове значення, про що прямо зазначено в описових частинах останніх.

Так, курс долару США станом на 15.04.2013 року (загальновідома інформація ст. ст. 82 ч.3 ЦПК України, звіт, доданий до вищезазначеного договору міни квартири від 22.05.2013 року) курс долару США складав 7,99 грн. за 1 долар США (розрахунок: 217004,00 грн. /7,99 =27159,45 доларів США), станом на 29.01.2019 року 27,79 грн. за 1 долар США (розрахунок: 443977,61 грн./27,79 =15976,00 доларів США).

Таким чином, стороною позивача у цій справі не спростована можливість збільшення вартості вказаної квартири у гривневому еквіваленті не у зв`язку із спільними чи грошовими затратами сторін, не у зв`язку із проведеним ремонтом, а саме у зв`язку із знеціненням національної валюти України (гривні) по відношенню до курсу долара США.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, слід скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири у цій справі слід відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. ст. 141 ч. 1, 13 ЦПК України в разі відмови у задоволенні апеляційної скарги позивача у цій справі при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири за кожним з подружжя у цій справі відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 24.05.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.