Справа № 686/7627/20
Провадження № 2/686/1132/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Палінчака О.М.

при секретарі Антосєві В.П.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок,-

встановив:

20 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва від 23.02.2015 року про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що в провадженні Хмельницького міськрайонного суду знаходиться справа № 686/2806/19 (суддя Салоїд Н.М.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом знесення самочинного збудованого нерухомого майна, в процесі розгляду якої ОСОБА_2 стали відомі обставини про вчинення ОСОБА_3 правопорушень, якими порушено права та інтереси ОСОБА_2

ОСОБА_3 є власником індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.02.2015року, індексний номер: 34023486. Позивач стверджує, що вказане свідоцтво оформлене з численними порушеннями норм чинного законодавства, а тому підлягає визнанню його недійсним з огляду на наступне.

Підставою оформлення вказаного свідоцтва була декларація готовності до експлуатації індивідуального (садибного) житлового будинку, зареєстрована Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області 29.10.2014 року за № ХМ95.

Так, п. 9 декларації готовності вказує, що прийняття в експлуатацію будинку відбулось згідно проектної документації - будівельного паспорту на реконструкцію № 527 від 22.05.2014 року, виданого Управлінням архітектури та містобудування департаменту архітектури містобудування та земельних ресурсів у м. Хмельницького. Однак, згідно відповіді на запит суду, Управління архітектури та містобудування департаменту архітектури містобудування та земельних ресурсів в м. Хмельницького повідомило про те, що на реконструкцію індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 видавався будівельний паспорт № 527 22.09.2014 року на підставі заяви ОСОБА_3 від 12.09.2014 року № 5921-14.

Крім того, декларація готовності до експлуатації реєструвалась Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області згідно повідомлення про початок виконання будівельних робіт зареєстрованого управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області 05.06.2014 року за № ХМ25, про що вказано в п. 10 самої декларації готовності.

Таким чином, оскільки на момент реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 05.06.2014 року за № ХМ25 не існувало підстави виконання будівельних робіт (будівельного паспорту) то таке повідомлення містить недостовірні дані і є недійсним. Окрім того, в повідомленні про початок виконання будівельних робіт від 05.06.2014 року за № ХМ25 взагалі вказується будівельний паспорт № 38 від 27.10.2013 року, якого не існує.

Крім того, як зазначає позивач, сам будівельний паспорт № НОМЕР_1 від 22.09.2014 року також оформлений з порушенням норм чинного законодавства. Замовляючи будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку, ОСОБА_3 повинен був надати документи про те, що житловий будинок який планується реконструювати належить йому на праві власності. Але, як відомо з матеріалів інвентарної справи БТІ, яка витребувана на запит суду в цивільній справі №686/2806/19 (суддя Салоїд Н.М.) у вересні 2014 року, тобто на момент подачі ОСОБА_3 заяви на видачу будівельного паспорта, не існувало належного кому-небудь на праві власності житлового будинку, який можна було б реконструювати. За таких умов замовник ОСОБА_3 мав би замовляти будівельний паспорт не на реконструкцію, а на нове будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином, оформлення будівельного паспорта відбулось з порушенням «Порядку видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 25.03.2013 року № 66 (в редакції чинній на 22.09.2014 року).

Отже, оформлюючи дозвільні документи на реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 надав недостовірні дані, здійснивши фактично фальсифікацію документів, на підставі яких було оформлено оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.02.2015 року індексний номер: 34023486.

Оформивши неправомірно право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 в цивільній справі № 686/2806/19 (суддя Салоїд Н.М.) заявив вимогу про знесення нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , чим, на думку останнього, порушено його права та інтереси.

Ухвалою суду від 07 квітня 2020 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

26 травня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав до суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки останнім не доведено наявності порушення його прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідача ОСОБА_3 . Також вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту цивільних прав, який також порушує право відповідача мирно володіти своїм майном - у позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним свідоцтво від 23.02.2015 року про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 . Проте свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного юридичного факту (зокрема, правочину) і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку - свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Разом з тим, просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача, оскільки спір між позивачем та відповідачем щодо здійснення будівництва ОСОБА_2 на суміжній земельній ділянці по АДРЕСА_2 виник ще у 2014 році

15 червня 20202 року позивач ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що неправомірно здійснивши реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідач порушив законний інтерес позивача, створивши останньому перешкоди у можливості оформлення права власності на суміжний об`єкт будівництва, розташований по АДРЕСА_2 . Стверджує, що ним вірно обрано спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо застосування строку позовної давності вказує, що йому стало відомо про порушення з боку відповідача лише в ході судового розгляду цивільної справи № 686/2806/19, провадження у якій відкрито ухвалою суду від 01.02.2019 року.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила їх задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відношення до позовних вимог позивача висловив у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.02.2015року, індексний номер: 34023486.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Підставою оформлення вищевказаного свідоцтва є декларація готовності до експлуатації індивідуального (садибного) житлового будинку, зареєстрована Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області 29.10.2014 року за № ХМ95.

Позивач ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва від 23.02.2015 року про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , посилається на порушення закону під час видачі декларації готовності до експлуатації індивідуального (садибного) житлового будинку, зареєстрованої Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області 29.10.2014 року за № ХМ95, яка була підставою для видачі цього свідоцтва.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність», для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Положеннями ч. 5 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття 36 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Отже, зареєструвавши 29.10.2014 року декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, доводи позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Виникненню права власності у ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на реконструйоване нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на реконструкцію, процес якої вони були уповноважені контролювати, а потім зареєстрували декларацію готовності до експлуатації житлового будинку. В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на житлове приміщення було набуте відповідачем в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

У даному випадку позивачем ОСОБА_2 оскаржується свідоцтво про право власності на нерухоме майно, однак правові підстави набуття ОСОБА_3 не є нівельованими, що унеможливлює задоволення позову.

Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності відповідача на будинок АДРЕСА_1 становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідач ОСОБА_3 набув права власності на спірний об`єкт після проходження належної законодавчої процедури, яка включала в себе реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту органів ДАБІ, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Суд у даній справі перевірив відповідність втручання вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право відповідача мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, дійшов висновку про те, що право власності у ОСОБА_3 виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 щодо скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно за своїми наслідками становлять втручання позивача у право відповідача на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 , то суду не надано належних та допустимих доказів про те, що позивачу в 2014 році було відомо про факти, які стали обґрунтуванням його позовних вимог

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок - відмовити.

На рішення, через суд першої інстранції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Хмельницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 20 травня 2021 року.

Суддя: О.М. Палінчак