Дата документу 15.01.2021 Справа № 554/5863/19
Провадження № 2/554/515/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді - Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Шевченко О.Г., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Плескач А.А., представника відповідача адвоката Головінова В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 та громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з травня 2008 року по 04.12.2010 року .

Визнати за нею ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , а саме : квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказувала, що навесні 2008 року, вона познайомилась із громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З травня 2008 року вони стали проживати однією сім`єю в квартирі, яка належить її матері ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час вели спільний побут та господарство, разом проживали та відпочивали, між нами склались відносини, які притаманні звичайній родині, з правами та обов`язками.

ІНФОРМАЦІЯ_5 в них народилась спільна дитина - донька ОСОБА_4 .

04 грудня 2010 року вони вирішили офіційно оформити їх відносини та Центральним відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб ( актовий запис № 1646).

В квітні 2010 року за спільні кошти ними було придбано квартиру у АДРЕСА_3 . Оскільки на момент придбання квартири у них з ОСОБА_2 були чудові стосунки, вони вважали себе однією сім`єю та виховували спільну доньку, право власності на вказану квартиру було зареєстроване на її колишнього чоловіка ОСОБА_2 . На момент придбання квартири ОСОБА_2 на території України офіційно не був працевлаштований. Вона на той час працювала, мала певні заощаджен ня, тому майже всю суму за придбання квартири було перераховано з належного їй рахунку, відкритого у АТ « Сбербанк».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна підставою виникнення права власності на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 є договір купівлі-продажу, ВМІ/202923-ВМІ/202924, від 23.04.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. за № 701.

З початку 2012 року стосунки між ними почали погіршуватись та 23 червня 2014 року Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави шлюб між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Весь час з моменту придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 до моменту подання позову, вона разом з донькою ОСОБА_4 проживає в цій квартирі, несе всі витрати пов`язані із користуванням квартирою, сплачує всі необхідні платежі.

Після розлучення ОСОБА_2 виїхав до Російської Федерації. Вона неодноразово намагалась у добровільному порядку вирішити питання щодо належного їм майна, однак ОСОБА_2 відмовився вчиняти будь-які дії стосовно цього. Востаннє, коли він у 2014 році був у квартирі без її присутності, він забрав всі її особисті документи, ключі від належного їй автомобіля, деякі речі, в тому числі документи на квартиру, печатку та документи зареєстрованої нею фірми « Укрсельмаш».

Ухвалою суду від 02.07.2019 року відкрито провадження у справі.

01.12.2020 року від представника відповідача адвоката Головіна В.О. надійшов відзив на позову заяву відповідно до якого останній просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з огляду на їх необґрунтованість та бездоказовість. Так ОСОБА_2 познайомились з позивачкою і періодично спілкуватись. Однак до вересня 2010 року позивач та відповідач перебували виключно у інтимних стосунках. Позивачка та ОСОБА_2 до вересня 2010 року не вели спільного господарства не мали у наявності спільного бюджету, не проводили спільних витрат, не придбавали інше майно в інтересах сім`ї. Позивач ОСОБА_2 почав постійно проживати з позивачкою тільки з вересня 2010 року. Як зазначає ОСОБА_2 у подальшому, оскільки у них є спільна дитина, позивачка вмовила його зареєструвати шлюб і 04 грудня 2010 року вони зареєстрували шлюб. Спірна квартира була придбана ОСОБА_2 ще до реєстрації шлюбу та до початку спільного проживання тобто до вересня 2010 року. Крім того зазначав, що спірна квартира була придбана особисто ОСОБА_2 за готівку. Так квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за його особисті кошти, які він позичив на покупку саме цієї квартири у ОСОБА_5 , що підтверджується нотаріально посвідченою розпискою.

23.12.2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про застосування позовної давності.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Плескач А.А. позов підтримали, просили його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача адвокат в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін.

За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК , суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Допитані в судовому засіданні свідки кожен окремо в своїх поясненнях суду пояснили, що знайомі зі сторонами, сторони проживали разом, вели спільне господарство, побут, виховували дитину, мали спільний сімейний бюджет.

Зазначений факт також підтверджується фотознімками наданими позивачем в якості доказів до позову на яких зображені сторони.

Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер.

До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу.

Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей.

Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі.

Судом оглянуто фотографії спільного відпочинку, спільного святкування свят, спільного відпочинку у колі друзів, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні.

Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України)

Також, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 у сторін народилась донька - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України днем розірвання шлюбу вважається день набрання чинності рішенням суду.

04 грудня 2010 року 2010 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено відповідний актовий запис № 646 ( свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 04.12.2010 року).

Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.06.2014 року шлюб між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 04.12.2010 року, актовий запис № 1646 - розірваний.

З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у сторін спору відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, в період з травня 2008 року по 04.12.2010 року, так як цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків, не вірити яким у суду немає підстав.

Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін.

Згідно з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, ВМІ/202923-ВМІ/202924, 23.04.2010 приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. № 701.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 29.03.2019 року.

З матеріалів справи та з показів свідків вбачається, що позивачка працювала, згідно довідки Акціонерного товариства «Сбербанк» мала відкритий рахунок № НОМЕР_5 .

З матеріалів справи вбачається, що на час придбання спірного житлового будинку сторони проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. Відповідач заперечував проти зазначеного факту та стверджував, що дане майно було придбано за його власні кошти, однак зазначені відповідачем відомості спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків.

Відтак на підставі наданих позивачем доказів та показів свідків наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання, спірна квартира набута сторонами спору в результаті спільної праці за спільні кошти під час під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору.

Щодо поділу спільного майна.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України),

Згідно ч. 2 ст.372ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1,2ст.70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007№11«Про практикузастосування судамизаконодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу,визнання йогонедійсним таподіл спільногомайна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність,статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки зі змісту позовних вимог та обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що спірна квартира придбалася за спільні кошти чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , тому позовні вимоги про визнання права приватної власності на 1/2 частку квартири слід задовольнити.

Посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які він позичив на покупку у ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, та не доводять що саме за ці кошти була придбана спірна квартира, крім того з матеріалів справи вбачається що кошти не були повернуті, при тому що оригінал розписки вже знаходиться у ОСОБА_2 .

Відповідачем надано суду заяву про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 256ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки статтею 257 ЦК України.

Відповідно до ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи те, що позивач проживає у спірній квартирі, і на даний час перешкод їй не ніхто чинить, тобто її права не було порушено то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

Таким чином, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до переконання щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76, 81, 141, 206,263-265 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 та громадянина Російської федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з травня 2008 року по 04.12.2010 року .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30 -денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення, а особами, які приймають участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення у той же строк з моменту отримання копії рішення суду.

Позивач:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 .

Відповідач:

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомо, АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення проголошено 25.01.2021.

Суддя В.М.Бугрій