Провадження № 2/522/4876/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Пастера, 58), Головного управління Державної казначейської служби України (м. Одеса, вул. Садова, 1а) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 20.03.2017 р., на виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 20.10.2016 р., постановами начальника відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області поновлені виконавчі провадження № 45243429 та № 45304078 з примусового виконання рішення суду від 08.11.2013 р.

Зважаючи на те, що у відновлених виконавчих провадженнях відсутні виконавчі листи, в зв`язку з чим державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зобов`язаний винести постанови про закінчення виконавчих проваджень на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», однак, цього не зробив.

Несвоєчасне винесення державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень № 45243429 та № 45304078 призвело до ухвалення Одеським апеляційним судом постанови від 09.06.2020 по справі № 2/1522/11374/11, якою визнано незаконною бездіяльність державного виконавця.

З огляду на незаконну бездіяльність державного виконавця позивач вважає, що діями державного виконавця в рамках виконавчих проваджень № 45243429 та № 45304078 позивачу нанесено моральну шкоду.

Ухвалою суду від 23.09.2020 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

20.11.2020 р. Другим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає позовні вимоги. Вважає, що висновки щодо бездіяльності державного виконавця передчасні, не надано докази наявності моральної шкоди, як і не доведено причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У відзиві зазначено, що позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди не надано жодних належних та допустимих доказів, так, жодними та документально підтвердженими доказами не аргументований розрахунок у розмірі 200000,00 грн., які позивач просить стягнути у якості моральної шкоди.

У судове засідання 26.02.2021 р. з`явився позивач, представник позивача та представник Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Ухвалою суду від 26.02.2021 р. у задоволенні клопотання представника Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зупинення провадження по справі відмовлено.

Ухвалою суду від 26.02.2021 р. закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 01.06.2021 р. з`явився позивач, представник позивача, які позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дійшов до наступного.

20.03.2017 р., на виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 20.10.2016 р., постановами начальника відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області поновлені виконавчі провадження № 45243429 та № 45304078 з примусового виконання рішення суду від 08.11.2013 р.

Боржник, посилаючись на те, що у відновлених виконавчих провадженнях № 45243429 та № 45304078 відсутні виконавчі листи, в зв`язку з чим державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зобов`язаний винести постанови про закінчення виконавчих проваджень, подав скаргу про визнання незаконною бездіяльність державного виконавця та просив суд зобов`язати державного виконавця закінчити виконавчі провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2/1522/11374/11 від 16.08.2019 р. визнано незаконною бездіяльність державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та зобов`язано винести постанови про закінчення виконавчих проваджень № 45243429 та № 45304078.

09.06.2021 р. постановою Одеського апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.08.2019 р. залишено без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду від 09.06.2021 р. вмотивована тим, що з моменту відновлення виконавчих проваджень № 45243429 та № 45304078 в них відсутні виконавчі листи, у зв`язку із чим державний виконавець був зобов`язаний винести постанови про їх закінчення. Однак, станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, державний виконавець постанови про закінчення виконавчих проваджень № 45243429 та № 45304078 не виніс, чим проявив протиправну бездіяльність.

Крім того, 08.05.2020 р., на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень № 45243429 та № 45304078.

Позивач зазначає, що з 20.03.2017 р. по 08.05.2020 р. в провадженні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебували виконавчі провадження № 45243429 та № 45304078, відкриті всупереч закону, виконанням якого завдано позивачу моральну шкоду. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 2000,00 грн.

З огляду на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження нанесення позивачу діями Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн., позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (ст. ст. 1173,1174,1166,1167 ЦК України).

При цьому у п. 3 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. (з наступними змінами) (далі Постанова) Верховний Суд роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 Постанови, Верховний Суд роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно п. 5 Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач посилається на те, що через винесення незаконної постанови, тривалої бездіяльності посадових осіб Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), йому завдано моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм, спричинили душевні страждання, стрес та дискомфорт, у тому числі через вимушеність неодноразово оскаржувати такі рішення до суду, захищаючи свої права, неможливість користуватись належним йому автомобілем протягом тривалого часу.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 р. по справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 р. у справі № 818/607/17.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 р.).

Віповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ст.ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 р. по справі № 522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом».

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 753/8765/15, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач мав довести факт заподіяння йому Другим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) моральної шкоди, яка за змістом ст. 1166, 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди, окрім того надані позивачем медичні довідки та посвідчення інваліда беззаперечно підтверджують, що погіршення здоров`я позивача мало місце задовго до виникнення спірних правовідносин між ним та Другим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

У постановах Верховного Суду від 04.02.2020 р. у справі № 357/151/17, від 11.06.2020 р. у справі № 644/623/17, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Таким чином, встановивши за результатами судового розгляду справи фактичні обставини справи, надаючи належну оцінку зібраним доказам, враховуючи принципи розумності, справедливості та виваженості заявленого позивачем розміру шкоди та наданих доказів на їх підтвердження, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленої позовної вимоги про стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку з необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 76-83, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя

01.06.2021