Справа № 638/809/20
Провадження № 2/638/535/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Межирицької В.Ю., Куценко К.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників третьої особи ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

встановив:

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму боргу, інфляційні витрати та 3% річних у розмірі 2 594 715,03 грн. в тому числі: 1 674 925,00 основного боргу, 579 215,81 грн. 102 279,88 грн. 3% річних, 238 294,34 грн. інфляційного збільшення та судовий збір у розмірі 10510,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у березні 2012 року до неї звернувся ОСОБА_3 з проханням позичити йому гроші для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 12.03.2012 року вона передала ОСОБА_3 кошти у розмірі 559 125,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 доларів США за курсом НБУ та уклали договір позики. Відповідач повинен був повернути позику у строк до 01.01.2018 року у доларовому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на дату повернення позики, проте відповідач позику не повернув, тому після 01.01.2018 року вона неодноразово зверталась до нього з вимогою повернути кошти. Сума боргу залишається не повернутою на дату подання позовної заяви. З урахуванням офіційного курсу долара на час звернення до суду сума боргу складає 1 674 925,00 грн., проценти за користування коштами склали 579 215,81 грн., 3% річних - 102 279,88 грн. та інфляційне збільшення - 238 294,34 грн., загальна сума боргу складає 2 594 715,03 грн..

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.02.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Ткаченко Є.О. надіслано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач частково визнає позов та не заперечує, що брав у позивачки грошові кошти для придбання нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 . При цьому не погоджується з розміром штрафних санкцій з тих підстав, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити частково, у стягненні інфляційного збільшення у розмірі 238 294,34 грн. відмовити.

В подальшому до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним Договір позики на суму 2 594 715,03 грн., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку з його фіктивністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.06.1994 року між ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом шлюбу подружжя спільно проживало, вели спільний побут та набували у сумісну власність цінне майно, зокрема нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 , житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , ј нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_4 ; транспортні засоби, а також корпоративні права у ТОВ «Шишкін» номінальною вартістю 30 000,00 грн. Поступово особисті стосунки між подружжям стали погіршуватись, що з рештою призвело до фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03.10.2018 року шлюб між подружжям було розірвано. Питання про поділ спільного майна подружжя не вирішувалось. В процесі розлучення матір ОСОБА_3 . ОСОБА_7 погрожувала їй, що у випадку ініціювання будь-яких питань, пов`язаних з поділом майна подружжя, вона зробить минулою датою численні договори позик та забере усе майно у свою власність. ОСОБА_2 є рідною сесртою ОСОБА_7 та тіткою ОСОБА_3 .. Вказує, що під час перебування у шлюбі з 25.06.1994 року по 03.10.2018 року ні ОСОБА_3 , ні нею не укладалось жодних договорів з ОСОБА_2 , в тому числі будь-яких договорів позик, гроші не передавались та на сімейні цілі не витрачались. Свою згоду на укладання будь-яких договорів вона як дружина не надавала. Зазначене вище майно набувалось за спільні сумісні кошти подружжя. Враховуючи викладене, вважає Договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фіктивним та таким, що підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст.203, 215, 234 ЦК України.

Ухвалою суду від 25.05.2020 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_4 , в якому зазначає, що не погоджується з позовними вимогами останньої та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів в підтвердження обставин, зазначених у позові про визнання договору позики недійсним. Зазначає, що ОСОБА_4 кожного разу надавала усну згоду на позику. Вказує, що нею надавались кошти на відпустки та подорожі за кордон для подружжя, так як вони скаржились на відсутність коштів.

В подальшому представником ОСОБА_2 надано до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що за договором позики, сторони домовились оформити письмовий договір вже після фактичного передання грошей відповідачу, щоб засвідчити письмово факт позичання вчинення позики, тому результати призначеної судом технічної експертизи не з`ясують обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що договір позики як реальний договір є укладеним з моменту передання грошей, а не з моменту підписання письмового документу - договору. Гроші відповідачу були передані 12.03.2012 року, тому саме з цієї дати договір позики вважається укладеним, а не з моменту підписання самого договору. Також вказує, що обставини щодо укладення договору позики не повинні були встановлюватись з огляду на те, що відповідач цей факт визнає. На підставі викладеного підтримує позовні вимоги.

Ухвалою суду від 03.07.2020 року, виправленої ухвалою від 16.07.2020 року, у справі за клопотанням представника ОСОБА_4 призначено технічну експертизу та на час її проведення провадження у справі зупинено.

Ухвалою судді від 12.10.2020 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про відвід експерта.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року надано експерту ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» Юрченку Євгену Миколайовичу дозвіл на пошкодження одного підпису в оригіналі договору позики в межах, передбачених атестованими методиками проведення судових експертиз.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою судді від 12.04.2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 07.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 позовні вимоги за позовом про визнання договору позики недійсним підтримав, у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики просив відмовити, в своїх поясненнях посилався на письмові пояснення та висновок експерта.

Інші учасники справи не з`явились, просили справу розглянути без їхньої участі.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово представника позивача за позовом ОСОБА_4 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та в сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Разом із цим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 12.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передає у власність, а позичальник приймає грошові кошти у розмірі 559 125,00 грн., що становить 70000,00 доларів США із строком повернення до 01.01.2018 року.

Відповідач позов визнає частково, не погоджується з нарахуванням інфляційних витрат та не визнає суму боргу у розмірі 238 294,34 грн.

За клопотання ОСОБА_4 ухвалою суду призначено технічну експертизу реквізитів документу по встановленню давності виконання рукописних записів (підписів) в договорі позики від 12.03.2012 року, проведення якої було доручено експертам ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». 16.11.2020 судом надано згоду експерту на пошкодження підпису в оригіналі договору позики.

01.03.2021 року судом отримано висновок експерта Юрченко Є.М. за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в ц/с №638/809/20 провадження №2/638/2433/20 від 18.02.2021 № 3083, відповідно до якого давність виконання підписів в договорі позики, датованому 12 березня 2012 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відповідає вказаній даті. Підписи в договорі позики, датованому 12 березня 2012 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконані в період серпень 2019 року - січень 2020 року.

Отже, давність виконання підписів сторін в договорі позики датованого 12.03.2012 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу відповідачу ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 559 125,00 грн., в борг, із зобов`язанням повернути позичені кошти до 01.01.2018 року, не відповідає вказаній в договорі даті.

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, позивач ОСОБА_2 посилається в позовній заяві, що грошові кошти у сумі 559 125,00 грн. передані ОСОБА_3 , що підтверджується наявним договором позики від 12.03.2012 року.

В той же час, відповідно до висновку експерта №3083 від 18.02.2021 підписи у договорі позики від 12.03.2012, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконані в період серпень 2019 року - січень 2020 року, що дає підстави для висновку, що у березні 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписи на договорі не проставляли. Отже даний договір не підтверджує факт передачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 559 125,00 грн.

Із врахуванням вищезазначеного, договір позики від 12.03.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за своєю правовою природою не породжує правовідносин, що могли б виникнути, виходячи з договору позики від 12.03.2012 року.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Договір позики від 12.03.2012 року, який є підставою позову ОСОБА_2 не підтверджує факту передачі нею відповідачу ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 559 125,00 грн., а відповідачем отримання зазначених коштів від позивача, тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76ЦПК України).

В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_2 , на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, суд виходить з встановлених вище обставин, а також з урахуванням наступного.

За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до положення частини 1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. За частиною 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Як встановлено вище, 12.03.2012 року ОСОБА_2 не передала ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 559 125,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 грн., а отже суд приходить до висновку про те, що дії сторін при укладанні договору позики від 12.03.2012 року не були направлені на реальне настання правових наслідків, передбачених договором, а тому не відповідали вимогам ч.5 ст.203 ЦК України.

Відповідно до норм ч.1 ст.234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, є фіктичним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч.2 ст.234 ЦК України).

За викладених обставин Договір позики від 12.03.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фіктивним, а тому повинен бути визнаний судом недійсним.

ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного нею правочину, однак, на переконання суду, зазначений вище правочин, вчинений сторонами, порушує її права та законні інтереси, а відтак вимоги щодо визнання такого правочину недійсним є законними та обґрунтованими. За таких встановлених суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Враховуючи результати розгляду справи, витрати ОСОБА_2 зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви слід залишити за позивачем, натомість з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 судові витрати останньої, пов`язані зі зверненням до суду, зокрема стягненню підлягає судовий збір у розмірі 840,80 грн., а також витрати на експертизу у розмірі 33 000 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пункт 1 частини 3 цієї ж статті передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що представником ОСОБА_4 в судовому засіданні до закінчення судових дебатів заявлено, що зазначені вище докази буде подано до суду у встановлені законом строки та порядку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3-5, 11-13, 76- 82, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити повністю.

Судові витрати ОСОБА_2 зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 12 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 2 594 715,03 грн. у зв`язку з його фіктивністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 840,80 грн., стягнувши по 420,40 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, пов"язані із залученням експерта у розмірі 33 000,00 грн., стягнувши по 16 500,00 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 03.12.2021 року.

Сторони та інші учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи - ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ;

відповідач за первісним позовом та за позовом третьої особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ;

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_7 .

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк