Єдиний унікальний номер справи 183/2717/20
Провадження № 2/183/1964/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Г.Є. Майної,

з участю: секретаря судового засідання А. П. Волошиної,

представника позивача адвоката С. І. Кайдаш,

представника відповідача А. І. Головко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укргазвидобування", третя особа Красноградське відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз", про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 26 жовтня 2018 року він працював у Красноградському відділенні технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз" АТ "Укргазвидобування" водієм автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки № 3. Відповідно до витягу з наказу № 98-к від 17 жовтня 2019 року він звільнений 25 жовтня 2019 року з причини закінчення строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). У той же час, 24 жовтня 2019 року ним укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, на посадах осіб рядового та сержантського складу, про що повідомленням № 1621 від 24 жовтня 2019 року повідомлено Красноградське відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурове управління "Укрбургаз" АТ "Укргазвидобування", де позивач працював на час укладення контракту на посаді водія та роз`яснено, що відповідно до ст. 119 КЗпП України за позивачем зберігається місце роботи та середній заробіток. Указані дії відповідача щодо звільнення позивача останній вважає незаконними та просить суд поновити його на займаній посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2019 року до дня пред`явлення позову до суду (15 травня 2020 року) у розмірі 46 610 грн. 88 коп. з уточненням суми на день ухвалення рішення суду.

Разом із позовною заявою представником позивача до суду подана заява про поновлення строків для подання позовної заяви, у якій зазначено, що з 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом, тобто є військовослужбовцем, безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, обмежений у вільних діях і не зміг у жовтні 2019 року, в той час, коли знаходився на військовій службі, прибути на підприємство для з`ясування питання про причини свого звільнення, і, як наслідок, не мав можливості звернутися до суду в 3-місячний строк, оскільки не мав необхідних документів для такого звернення. Лише після укладення Договору на надання правової допомоги та подання адвокатських запитів і отримання на них відповідей, у позивача з`явилась можливість звернення до суду. Оскільки копія наказу про звільнення позивача була вручена представникові позивача лише 15 лютого 2020 року, позивач та його представник вважають, що крайній термін для звернення з цим позовом до суду 15 травня 2020 року і просять визнати поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду та поновити строк для подання позовної заяви.

Відповідач подав заперечення на позов, у якому посилався на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось на законній підставі, оскільки позивач працював у відповідача за строковим трудовим договором і на день звільнення строк дії трудового договору сплив. Крім того, 24 жовтня 2019 року позивач добровільно, за власним бажанням вступив на військову службу, уклав строковий контракт на проходження військової служби в Збройних Силах України і на нього не поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки на момент укладення даного контракту мобілізацію оголошено не було, як і не існував особливий період. Позивач не повідомляв відповідача про прийняття його на військову службу, а повідомлення районного військового комісаріату про прийняття позивач на військову службу надійшло на адресу відповідача лише 30 жовтня 2019 року. Таким чином, наказ відповідача від 17 жовтня 2019 року за № 98-к про звільнення позивача відповідає чинному законодавству і є цілком законним. Разом з тим, як у відзиві, так і у заяві про застосування позовної давності відповідач заперечує проти задоволення заяви про поновлення позивачеві строку для подання позовної заяви від 15 травня 2020 року та просить суд застосувати позовну давність у цій справі, відмовити у задоволенні позову з підстави пропуску ним строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України для звернення з позовом до суду.

Ухвалою судді від 25 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та позивачеві було надано строк для усунення недоліків цієї позовної заяви (а.с. 16-17). Ухвалою судді від 15 червня 2020 року на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України позовну заяву повернуто позивачеві, у зв`язку з тим, що останнім у встановлений судом строк не були усунені недоліки позовної заяви у повному обсязі (а.с. 25-26).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

25 січня 2021 року вищевказана справа надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, та 26 січня 2021 року справу передано для продовження розгляду судді Майній Г. Є.

29 січня 2021 року ухвалою судді було відкрито провадження у вищезазначеній справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року за клопотанням представника відповідача АТ "Укргазвидобування" Головко А. І. постановлено про розгляд справи в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Підтримала заяву про поновлення строку звернення до суду і просила її задовольнити, пояснивши, що копію наказу про звільнення позивача, вона як його представник, отримала лише 15 лютого 2020 року, тому 3-місячний строк для звернення до суду з цим позовом закінчується 15 травня 2020 року.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов; заперечувала проти поновлення строку звернення до суду, просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на обставини, викладені у відповідній заяві.

Позивач та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до такого.

Як установлено в судовому засіданні, відповідно до наказу № 118-К від 25 жовтня 2018 року, наданого суду у засвідченій відповідачем копії, з 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий відповідачем на роботу водієм автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки № 3 з годинною тарифною ставкою 58,65 грн. на умовах строкового трудового договору строком на один рік, до 25 жовтня 2019 року (а.с. 192, 194).

Наказом відповідача по особовому складу № 98-К від 17 жовтня 2019 року, звільнено з роботи ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки № 3, 25 жовтня 2019 року в зв`язку з закінченням строкового трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України, засвідчена копія відповідного наказу надана суду відповідачем (а.с. 195).

24 жовтня 2019 року між Міністерством оборони України, в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу, строком на три роки, ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду оператора 2 відділення інженерних загороджень взводу інженерних загороджень інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення з 24 жовтня 2019 року. Указані обставини підтверджуються даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24 жовтня 2019 року № 517 та даними контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового та сержантського складу від 24 жовтня 2019 року, наявних у матеріалах справи в копіях, засвідчених представником позивача (а.с. 137-140, 166).

24 жовтня 2019 року за № 1621 Військовим комісаром Сахновщинського районного військового комісаріату Харківської області підполковником ОСОБА_3 на адресу ТВО начальника Красноградського відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз" АТ "Укргазвидобування" було направлено повідомлення про прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом осіб рядового складу строком на 3 (три) роки з 24 жовтня 2019 року та роз`яснено, що відповідно до ст. 119 КЗпП України за позивачем зберігається місце роботи та середній заробіток. Це повідомлення відповідач отримав 30 жовтня 2019 року (а.с. 198).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. У частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

З підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений у разі закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У відповідності до частини третьої статті 119 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зі змісту цієї правової норми убачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду.

При цьому, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій.

Передбачені статтею 119 КЗпП України гарантії за своєю сферою дії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Право на зазначенні гарантії виникає у зв`язку із настанням юридичного факту залучення до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прийняттям на військову службу за контрактом, призову на військову службу за призовом під час мобілізації або на особливий період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 813/782/17.

Таким чином, твердження відповідача про безпідставність позовних вимог з огляду на те, що стаття 119 КЗпП України поширюється лише на випадки звільнення працівника з ініціативи роботодавця і застосовується до безстрокових трудових договорів, є таким, що ґрунтується на довільному тлумаченні законодавства.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними нормативними актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Судом установлено, що 24 жовтня 2019 року позивач уклав Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу строком на три роки.

Вирішуючи питання щодо наявності на час виникнення спірних правовідносин особливого періоду, суд виходить з наступного.

Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України № 1126-VІІ від 17 березня 2014 року і з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування не приймалося.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Вищий Адміністративний Суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Ураховуючи те, що закінчення періоду мобілізації, на що посилається відповідач у своєму відзиві на позов, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, а в Україні такий період розпочався 18 березня 2014 року за Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 і триває до теперішнього часу, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, суд приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 .

У той же час, судом установлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом з пропуском строку звернення до суду, встановленим КЗпП України.

Так, звертаючись з позовом до суду 15 травня 2020 року, позивач просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними і поновити його, посилаючись на те, що копію наказу про звільнення від 17 жовтня 2019 року представник позивача отримала лише 15 лютого 2020 року, а тому з цього дня і починається перебіг 3-місячного строку для звернення з цим позовом до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Вирішуючи заяву позивача про поновлення строку звернення із цим позовом до суду та заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з такого.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що законодавцем передбачений місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки для звернення з позовом до суду у справах про звільнення, який у цій справі закінчився 15 березня 2020 року, а твердження позивача про існування у нього 3-місячного строку для звернення до суду із позовом про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення його на роботі не ґрунтується на положеннях ст. 233 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем без поважних причин, інших підстав для поновлення позивачеві строку для звернення із цим позовом до суду позивачем не наведено і судом не установлено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення його на роботі необхідно відмовити з підстав пропуску строку звернення до суду. У зв`язку з цим, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укргазвидобування", третя особа Красноградське відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз", про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі.

Сплачений судовий збір позивачеві не відшкодовувати; судовий збір, від сплати якого позивач звільнений при зверненні до суду, віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено і підписано 13 травня 2021 року.

Учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач - Акціонерне товариство "Укргазвидобування", , місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28.

Суддя Г.Є. Майна