Справа № 206/850/21
Провадження № 2/206/592/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Малихіної В.В.,

при секретареві Мороз В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування виконкому Покровської районної в місті ради про визначення місця проживання дитини,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Деркач Н.В.

В С Т А Н О В И В:

02.03.2021 року позивач звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування виконкому Покровської районної в місті ради про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що 22.09.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 . Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припиненені у 2011 році та за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04.05.2012 року шлюб розірвано. Син мешкає разом із нею, що фактично визначено між нею та відповідачем. У зв`язку з тим, що відпустки на її роботі можуть припадати на осінньо-зимовий період, та бажанням сина поїхати на відпочинок за кордон (до Єгипту), бажає виїжджати з ним за кордон, проте відповідач відмовляє надати дозвіл на виїзд. Після чого вона звернулась до виконкому Покровської районної в місті ради з заявою, щоб їй було видано рішення про підтвердження місця проживання дитини разом із матір`ю з метою виїзду за межі України до Єгипту, Турції у грудні 2018 року та у березні 2019 року. 16.11.2018 року було проведено комісію з питань захисту прав дитини у Покровському районі та їй було надано витяг з протоколу № 17. Виконавчим комітетом Покровської районної в місті ради було прийнято рішення № 484 від 21.11.2018 про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітнього ОСОБА_4 для його тимчасового виїзду за межі України. Дане рішення відповідач оскаржував, проте у задоволенні позову було відмовлено та рішення набрало законної сили. Крім того, відповідач по надуманим мотивам звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого рогу із позовом до неї про заборону виїзду за кордон малолітньої дитини. Достовірно знаючи, що рішення виконкому дійсне 1 рік, відповідач затягнув рогляд справи та лише 20 липня 2020 року суд відмовив у задоволенні його позову. Також відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу із позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, мотивуючи тим, що вона не дає йому зустрічатися з сином. У жовтні 2020 року вона звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на право тимчасового виїзду за межі України дитини без супроводу та згоди батька, 27.01.2021 року позов було задоволено. Рішення суду набирає законної сили 11.03.2021 року, однак для того щоб вона з сином мала змогу тимчасово виїжджати для відпочинку за межі України без дозволу батька і кожного разу не зверталась до суду для отримання можливості оздоровити дитину за кордоном, так як у літній період вона працює, звернулась до суду із вказаним позовом. Просить суд визначити (підтвердити) місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1

19.03.2021 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

26.04.2021 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити, оскільки дитина фактично проживає з нею, із батьком не спілкується. Відповідач не дає дозволу на виїзд сина за кордон.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі із мотивів викладених у позовній заяві.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача.

Відповідач в підготовчому судовому засіданні суду показав, що йому не дають можливості забрати дитину на вихідні, вважав, що дана справа підлягає закриттю, так як не має спору. В судове засідання 24.05.2021 року не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 22 вересня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 04 травня 2012 року було розірвано (а.с.7-8).

Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, у свою чергу, має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із пояснень сторін, відповідач фактично проживає окремо від позивача та сина.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини позивач, посилається на існування між сторонами непорозумінь щодо виїзду дитини за кордон. При цьому позивач зазначає, що спору про визначення місця проживання сина між сторонами немає.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод та інтересів особи на момент її зверненя до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно до п. 3) ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.

Посилання позивача на існування відсутності згоди на виїзд дитини за кордон не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони жодним чином не стосуються предмета доказування у даній справі.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з ч. 6 статтею 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не приймає до уваги поданий до суду висновок № 285 від 19.05.2021 р. виконкому Покровської районної в місті ради, як органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, більш того є незрозумілим на виконання якої ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська він був зроблений, у висновку не зазначено з ким саме вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а лише зроблено висновок про те, що виконком вважає за доцільне задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .

Позивачем не надано суду доказів наявності спору між нею та батьком дитини щодо місця проживання дитини. Крім того, про відсутність такого спору суд повідомили як позивач так і відповідач. Підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання сина разом з нею, суд розцінює як намагання вирішити на свою користь інший спір, вирішення якого суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з сином.

Обставини, на які посилається відповідач щодо неналежної спілкування з сином не доводять факт наявності спору між батьками про місце проживання дитини.

Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування виконкому Покровської районної в місті ради про визначення місця проживання дитини відмовити.

Повний текст судового рішення складено 25.05.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: В.В. Малихіна