Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9824/19 Головуючий у 1-й інст. Шалота К.В.
Категорія 44 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/9824/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року,яке ухвалено суддею Шалотою К.В. в м. Житомирі

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі -УМВС України в Житомирській області) в особі ліквідаційної комісії, 674 497,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що його було чотири рази незаконно звільнено з роботи з посади старшого слідчого відділення розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого відділу Житомирського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, зокрема: наказом № 96 о/с від 10 квітня 2015 року; наказом № 13 о/с від 22 червня 2017 року; наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області № 15 о/с від 13 вересня 2018 року; наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області № 7 о/с від 11 травня 2019 року. В подальшому рішеннями судів вказані накази про звільнення з роботи визнано незаконними, а ОСОБА_1 поновлено на посаді.

Позивач зазначає, що численні незаконні звільнення призвели до порушення його права у сфері трудових відносин, спричинили почуття приниження через звільнення з посади з ініціативи відповідача, завдали йому моральних страждань, порушили нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушили стосунки з колегами та призвели до втрати єдиного джерела заробітку і засобів для існування особисто позивача та його сина. А тому, з метою захисту своїх порушених прав, останній звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1500 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь 75 424,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем причино-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та четвертим незаконним звільненням є помилковим та не обґрунтованим. При цьому погодившись із доводами позивача про те, що він зазнав моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість розміру заподіяної моральної шкоди. Крім того, розрахунок розміру моральної шкоди здійснено позивачем відповідно до роз`яснень викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, а тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області №7 о/с від 11 травня 2019 року, старшого слідчого відділення розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого відділу Житомирського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області капітана міліції ОСОБА_1 з 11 травня 2019 року було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) згідно з пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі №240/8048/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області №7 о/с від 11 травня 2019 року про звільнення з органів внутрішніх справ з 11 травня 2019 року капітана міліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділення розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого відділу Житомирського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) згідно з пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі її ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 травня 2019 року по день ухвалення судового рішення, 10 вересня 2019 року у розмірі 5036,16 грн. Зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі її ліквідаційної комісії надати ОСОБА_1 щорічну оплачувану відпустку за 2019 рік, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі її ліквідаційної комісії, надати ОСОБА_1 (як учаснику бойових дій) щорічну (додаткову) відпустку зі збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2019 рік. У решті заявлених вимог відмовлено. Судове рішення в частині поновлення на посаді у відносинах публічної служби та в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Судом встановлено, що незаконне звільнення позивача з роботи відбувалось чотири рази, а саме: вперше на підставі наказу №96 о/с від 10.04.2015, вдруге - наказу №13 о/с від 22.06.2017, втретє - наказу №15 о/с від 13.09.2018 та вчетверте - наказу № 7 о/с від 11.05.2019 року.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі №296/3349/19 стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за друге та третє незаконні звільнення моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн, у відшкодуванні моральної шкоди за перше звільнення відмовлено. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду 22 січня 2020 року у справі №296/3349/19.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року у цій справі було закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення за період з 10 квітня 2015 року по 10 травня 2019 року.

Позивач вважає, що внаслідок порушення його трудових прав він зазнав моральної шкоди, яку просить відшкодувати на його користь з урахуванням ступеню понесених ним страждань.

У відповідності з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті .

Як визначено ст. 273-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Для покладення на власника або уповноваженого ним органу обов`язку відшкодувати моральну шкоду обов`язковими умовами є порушення прав працівника, передбачених законом, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відповідно, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиціальним судовим рішенням не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

З урахуванням роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами 1 та 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що незаконними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди у вигляді необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, однак вказаний позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є завищений та правильно визначився з достатнім розміром відшкодування в сумі 1500 грн.

Обґрунтовуючи суму моральної шкоди суд врахував характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи, вимушених змін в житті позивача, характер немайнових втрат, ступінь вини відповідача, оскільки судом з`ясовано наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача під час незаконного звільнення, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції вірно не було взято до уваги обставини, наведені позивачем в обґрунтування розміру завданої моральної шкоди, як наявність кредитів та упущеної вигоди, а також обрахунок моральної шкоди з урахуванням кратності часу до мінімального грошового забезпечення працівника поліції, погіршення стану здоров`я та причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням стану здоров`я та четвертим незаконним звільненням.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуючий Судді