Номер провадження: 22-ц/813/3114/21
Номер справи місцевого суду: 520/4004/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Васильків О.В., повний текст складено 26 грудня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Одеська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Одеська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити порядок користування земельною ділянкою, яка розташована у АДРЕСА_1 6-ї ст. АДРЕСА_2 , площею 525 кв.м., у відповідності до ідеальних часток співвласників будинку, а саме: власнику 29/50 частин ОСОБА_2 надати у користування 304,50 кв.м. земельної ділянки, власникам 21/50 частин ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надати у користування 220,50 кв.м. земельної ділянки, лінію межі між земельними ділянками, наданими у користування сторонам, визначити по варіанту порядку користування земельною ділянкою, відповідно до висновку №18/2019 судової земельно-технічної експертизи від 08.07.2019 року. При цьому встановити земельний сервітут для обслуговування зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.57 т.3).

В обґрунтування свого позову зазначила, що їй на праві власності належить 29/50 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Інші 21/50 частин належать відповідачам по справі. Земельна ділянка, що є предметом спору, виділена сторонам у спільне користування, не приватизована та є власністю Одеської міської ради.

Однак, відповідачі самовільно, без дозволу, без правової підстави відгородили собі незаконно парканом земельну ділянку, яка не відповідає їх частині у власності будівлі, користуються без погодження з нею та без затвердження угоди про порядок користування.

Так як спірна земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні співвласників будинку, а позивачка вирішити спір з відповідачами щодо користування відведеною земельною ділянкою добровільно не може, та оскільки позивач бажає приватизувати земельну ділянку, еквівалентну до її частки будинку, на якій знаходиться її власність, просила встановити порядок користування спільною земельною ділянкою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в який просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що судом безпідставно не були взяті до уваги та проігноровані доводи позивача щодо позовних вимог, суд зробив невірний висновок про те, що позивачем не доведено порушення, невизнання або оспорювання її прав користування частиною спірної земельної ділянки з боку відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначають, що позивачкою у позовній заяві не зазначено, на підставі яких норм матеріального права необхідно встановити порядок користування земельною ділянкою, який був раніше встановлений рішенням суду між співвласниками будинку.

Сторони про розгляд справи на 19 травня 2021 року сповіщені належним чином (а.с. 96-101 т. 3).

На адресу суду надійшли заяви адвоката Попова В.Б., представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також надійшло клопотання адвоката Танцюри О.Д., представника ОСОБА_2 про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 102-106 т. 3).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( 21 травня 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Виконкому Кагановичської Райради депутатів трудящих від 03.05.1957 року №299 «Про надання земельної ділянки під індивідуальне будівництво житлових будинків по Кагановичському району» було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку ОСОБА_5 , склад сім`ї АДРЕСА_4 (а.с.8 т.1).

Рішенням народного суду Київського району м. Одеси від 21.10.1970 року шлюб, зареєстрований 15.09.1951 року в Одеському міськбюро ЗАГС м. Одеси між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано. Виділено на праві особистої власності ОСОБА_6 в домоволодінні АДРЕСА_5 кімнату 10,6 кв.м., кімнату 6,2 кв.м. та коридор 4,15 кв.м. та веранду 14,35 кв.м., що складають 29/50 частин будинку. ОСОБА_5 виділено на праві особистої власності кімнату 18,9 кв.м., веранду 7,3 кв.м., що складають 21/50 частин домоволодіння (а.с. 9 т. 1).

В подальшому власник 21/50 частин спірного домоволодіння помер.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2003 року визнано за ОСОБА_7 право власності на 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_5 , що складається з житлової кімнати пл. 18,9 кв.м., веранди пл. 7,3 кв.м. в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 (а.с. 10 т. 1).

Вказаним рішенням суду також визначено наступний порядок користування земельною ділянкою загальною площею 525 кв.м. по АДРЕСА_6 :

- в користування ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 262 кв.м., в користування ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 262 кв.м. Лінія розподілу проходить по міжквартирним перегородкам, далі вздовж зовнішніх стін будинку по прямій до перетину з межею сусідньої ділянки ( а.с.10 т.1).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_7 з іншого. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_8 право власності в рівних частках на 21/50 частину домоволодіння АДРЕСА_5 (а.с.12 т.1).

Судом була досліджена Схема, складена 31.07.2006 року, якою визначений варіант порядку користування земельною ділянкою (а.с.2 т.3).

Схема містить приписи «От представленного варианта не возражаю» ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , особисті підписи яких засвідчені 11.08.2006 року Головою УКО-5.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем майна ОСОБА_7 , 1957 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 29/50 часток житлового будинку під АДРЕСА_5 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ) (а.с.14 т.1).

Згідно з договором дарування від 10.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., ОСОБА_9 передала безоплатно в дарунок, а ОСОБА_2 прийняла у власність 29/50 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та складається в цілому з: літ. «А» - житловий будинок з черепашника, загальною площею 89,8 кв.м., житловою площею 45,7 кв.м., та надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 604 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні (а.с.16 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 була здійснена реконструкція належної їм частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оформлена відповідна Декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 9 від 24.07.2012 року, проте Наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/40ДАБК від 01.11.2016 року зазначену декларацію скасовано.

Також судом був досліджений висновок №102/2017 судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі №520/4004/16-ц, складений 28.08.2017 року судовим експертом Скибінською Т.М. (а.с.2-34 т.2), виходячи з місця розташування житлового будинку та надвірних будівель на земельній ділянці, площею 612,3 кв.м., розташованій за адресою: АДРЕСА_3 , експерт, враховуючи фактичний порядок користування будівлями між співвласниками, а також копію листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 13.11.2016 р. (про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації №ОД14215849, від 24.07.2012 р. з реконструкції частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_7 , замовник ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ) запропоновано два варіанта користування земельною ділянкою, розташованою за вищевказаною адресою, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , відповідно до ідеальних часток співвласників.

Також зазначеним висновком визначено, що фактична площа земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , згідно наданого технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, виконаного ПП «Пявка М.А.» (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста №011418), складає 612,3 кв.м. Фактична площа вказаної земельної ділянки не відповідає рішенню «Кагановического райсовета депутатов трудящихся» від 03.05.1957 року №299 про виділення 525,0 кв.м. і договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 29.08.1958 року, де надлишки складають 87,3 кв.м.

Встановити за рахунок чого збільшилась фактична площа вищевказаної земельної ділянки, експерту не надається можливим, в зв`язку з тим, що відсутні каталоги координат по плану, який є додатком до рішення «Кагановического райсовета депутатов трудящихся» від 03.05.1957 року №299 про виділення 525,0 кв.м.

Згідно наданого технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, виконаного приватним підприємцем « ОСОБА_12 » (кваліфікаційний сертифікат інженера геодезиста №011418), вказано про те, що між співвласниками земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , склався порядок користування, при якому в фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 267,52 кв.м., в фактичному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 знаходиться земельна ділянка площею 344,78 кв.м.

Фактичний порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 , який існує між співвласниками, не відповідає порядку користування, який склався на підставі рішення суду від 04.06.2003 року, в зв`язку з тим, що в вищевказаному рішенні порядок користування визначався, виходячи з площі земельної ділянки 525,0 кв.м., а не з 612,3 кв.м.

Відповідно до висновку №079/2018 додаткової судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі №520/4004/16-ц, складеного 19.06.2018 року судовим експертом Скибінською Т.М. (а.с.83-89 т.2), встановлено, що площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 , що відводилась в безстрокове користування, згідно копії Рішення Виконкому Кагановичської райради депутатів трудящих №299 від 03.05.1947 р. та копії Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності від 29.08.1958 р. збільшилась на 0,0083 га за рахунок:

- самозахоплення земельної ділянки, площею 0,0078 га з боку АДРЕСА_1 ;

- частини земельної ділянки з боку суміжного землекористувача (землевласника), площею 0,0005 га, розташованої по АДРЕСА_8 .

Судом також досліджено висновок експерта №18/2019 судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №520/4004/16-ц, складений 08.07.2019 року судовим експертом Чорною Ю.П. (а.с.181-219 т.2), яким виходячи з вимог нормативно-технічної документації, приймаючи до уваги користування між співвласниками будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці, враховуючи наявність копії листа від 03.11.2016 р. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації №ОД 9 від 24.07.2012 р. з реконструкції частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_7 (замовник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) експерт надає на розгляд суду один технічно можливий варіант порядку користування земельною ділянкою площею 525,0 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_9 , АДРЕСА_1 , у відповідності до ідеальних часток співвласників. При запропонованому варіанті порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_10 , між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , експерт вважає необхідним організувати територію сервітуту площею 4,0 кв.м. з межами «12-11-11-12-12» для обслуговування зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За правилом частини другої статті 120 ЗК України (в ред., чинній на час набуття права власності на 29/50 частин житлового будинку позивачем ОСОБА_2 ), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлю, споруду.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Судом вірно встановлено, що сторони по справі є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: позивачу ОСОБА_2 належить 29/50 часток житлового будинку та відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 21/50 часток житлового будинку. При цьому земельна ділянка, на якій розташоване зазначене домоволодіння, перебуває в користуванні співвласників будинку та є власністю територіальної громади міста Одеси.

Також судом вірно встановлено, що після виділу 03.05.1957 року земельної ділянки площею 525 кв.м. ОСОБА_5 для індивідуального будівництва будь-яких інших дій щодо оформлення прав користування чи прав власності на частини цієї ділянки не здійснювалось. З висновків експертизи вбачається, що на теперішній час в фактичному користуванні сторін перебуває земельна ділянка більшої площі, ніж була надана ОСОБА_5 , однак документів щодо правомірного користування такою ділянкою суду не надано, відтак вирішувати питання щодо порядку користування земельною ділянкою, яка відрізняється від виділеної ОСОБА_5 в 1957 році, неможливо, в зв`язку з чим предметом розгляду даної справи є питання встановлення порядку користування саме земельною ділянкою площею 525 кв.м., що була виділена ОСОБА_5 відповідно до Рішення Виконкому Кагановичської Райради депутатів трудящих від 03.05.1957 року №299 «Про надання земельної ділянки під індивідуальне будівництво житлових будинків по Кагановичському району».

На підставі рішення суду від 04.06.2003 року між співвласниками домоволодіння (на той час ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) був встановлений порядок користування земельної ділянки, а саме: в користування ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 262 кв.м., в користування ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 262 кв.м. Лінія розподілу проходить по міжквартирним перегородкам, далі вздовж зовнішніх стін будинку по прямій до перетину з межею сусідньої ділянки.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули права власності на 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_5 відповідно до рішення суду від 23.06.2003 року, відтак отримали в користування частину ділянки площею 262 кв.м.

31.07.2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 складено схему, на якій відображено порядок користування спірною земельною ділянкою, яка узгоджується з наявними у справі висновками експертиз щодо розташування розмежувальної огорожі між сторонами.

Таким чином, всі наявні та досліджені докази підтверджують, що на час переходу права власності до позивача ОСОБА_2 вона достеменно була обізнана щодо даного існуючого порядку користування земельною ділянкою, який за розмірами не відповідав ідеальним часткам співвласників житлового будинку.

Таким чином, судом вірно встановлено, що з 31.07.2006 року між співвласниками домоволодіння існує конкретно визначений порядок користування земельною ділянкою.

Позивач ОСОБА_2 набула у власність 29/50 частин домоволодіння по АДРЕСА_6 , відповідно до договору дарування від 10.03.2015 року, тобто частини земельної ділянки, якими користуються співвласники розмежовані огорожею, яка була встановлена ще до набуття ОСОБА_2 права власності на частину будинку, та наявними на земельній ділянці спорудами та судом не виявлено перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими спорудами, що перебувають у власності сторін.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не були взяті до уваги та проігноровані доводи позивача щодо позовних вимог та суд зробив невірний висновок про те, що позивачем не доведено порушення, невизнання або оспорювання її прав користування частиною спірної земельної ділянки з боку відповідачів, колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Вказані доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 травня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра