Справа № 503/1950/20
Провадження № 2/503/143/21
22 березня 2021 року м. Кодима
Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Калашнікової Т.О.,
при секретарі Поліковській О.І.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний житловий будинок належить їй на праві приватної власності. В зазначеному об`єкті нерухомого майна, крім неї та членів її сім`ї, з 2011 року зареєстрований ОСОБА_2 . В 2014 році він виїхав з вказаного житлового будинку, та ніколи у цьому житлі більше не з`являвся. На даний час, місце проживання відповідача ОСОБА_2 їй невідоме, перешкод у доступі до житла позивачка йому не чинила. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 більше 1 року на підставі ст.405 ЦК України просить визнати його таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим будинком.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні та не заперечувала проти заочного розгляду цивільної справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Виклик відповідача було здійснено відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача.
Вислухавши вступне слово позивачки та показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Кодимського районного бюро технічної інвентаризації №7638861 від 30.06.2005 року (а.с.15), копією технічного паспорту від 18.06.2020 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 (а.с.9-13), копією договору купівлі-продажу від 30.06.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Налдіною М.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2428, а також витягом з Державного реєстру правочинів №1165276 від 30.06.2005 року (а.с.16-17).
Як вбачається з відомостей, вказаних у витязі з домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 (а.с.18), а також копії акту обстеження матеріально-побутових умов від 16.07.2020 року (а.с.8), у житловому будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані позивачка ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 . Крім того, за вищевказаною адресою зареєстрований знайомий позивачки - ОСОБА_2 .
Відповідно до акту обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території міста Кодима від 16.07.2020 року (а.с.6) та акту про встановлення фактів від 16.07.2020 року (а.с.7) ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у житловому будинку АДРЕСА_1 , починаючи з 25.07.2014 року по даний час за вищевказаною адресою не проживає.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що він знає позивачку та є її сусідом. З 2008 року він проживає по АДРЕСА_2 . Особу на прізвище « ОСОБА_2 » він не знає та ніколи не знав. Йому відомо, що в житловому будинку АДРЕСА_1 , крім позивачки, ніхто не проживає.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що є сусідкою позивачки по житловому будинку, а також колегою по роботі. Їй відомо, що позивачка ОСОБА_1 проживає одна в житловому будинку АДРЕСА_1 . За вищевказаною адресою ніхто ніколи не проживав, крім позивачки.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно абзацу 2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.
Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Натомість, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на ст.405 ЦК України, положення якої не поширюються на спірні правовідносини. Тому суд не застосовує ці норми закону при вирішенні спору.
Так, зі встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст.71,72 ЖК України, оскільки ОСОБА_2 в розумінні ст.64 ЖК України, не є членом сім`ї власника житлового будинку.
Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 3 зазначеної статті передбачені випадки збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2014 року не проживає в житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 . Він не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не веде з позивачкою спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тобто підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим будинком немає.
До того ж, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у вказаному житловому будинку та судом не встановлено визначених законом випадків збереження житлового приміщення за тимчасового відсутнім наймачем.
Відтак, враховуючи, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
З огляду на ці обставини в сукупності, суд вважає, що відповідача ОСОБА_2 належить визнати таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , 1966 року народження, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , 1966 року народження, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , місце зареєстрованого проживання: АДРЕСА_1 , судовий збір сплачений позивачем, в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Кодимським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя

Кодимського районного суду Т.О.Калашнікова