Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.11.2021 Справа №607/10084/21

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Крупи О. А.,

представника позивача, адвоката Братівника І. В.,

представника відповідача, адвоката Панченка Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа Банк» про скасування рішення державного реєстратора, відновлення запису про право власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі АТ «Альфа Банк», Банк) про скасування рішення державного реєстратора, відновлення запису про право власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 березня 2008 року між аціонернокомерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»), правонаступником якого в даний час є АТ «Альфа Банк» та фізичною особою ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №770/423508, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 42 000,00 дол. США, зі сплатою 12,5% річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитом між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір від 21 березня 2008 року № 770/7619608, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О. О., в реєстрі за № 1322.

09 січня 2020 року з відомостей, котрі містяться у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався, що 18 грудня 2019 року за зверненням AT «Альфа Банк» державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком С. В. в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» було здійснено перереєстрацію права власності за АТ «Альфа банк» на квартиру АДРЕСА_1 , що належала позивачу на праві власності. ОСОБА_1 вважає, що AT «Альфа Банк» зареєстрував за собою право власності на квартиру всупереч вимогам чинного законодавства, виходячи із наступного. Станом на дату укладання сторонами договору іпотеки, редакція ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містила та не передбачала можливості застосування такої інституції, як іпотечне застереження, а відтак, за визначенням, не можна стверджувати, що між іпотекодавцем та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» була узгоджена умова про можливість звернення стягнення на спірне іпотечне майно у спосіб реалізації іпотечного застереження. Позивач вважає, що зазначаючи в п. 4.5.3. договору іпотеки без номеру від 21 березня 2008 року про можливість застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за кредитним договором в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в даний час є АТ «Альфа Банк» виключно досягли угоди про можливість укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, котрий є самостійним двостороннім правочином, та, відповідно, потребує волевиявлення іпотекодавця, як однієї із сторін правочину. Жодної добровільної згоди на відчуження свого майна у відповідності до Іпотечного договору іпотекодавець не надавав.

Заборгованість, на яку посилався АТ «Альфа Банк» при подачі звернення до Державного реєстратора є необґрунтованою чинним законодавством, оскільки Банк у 2009 році звернувся до Третейського суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у розмірі 360 662,84 гривень, включаючи заборгованість за тілом кредиту, відсотками, штрафом та пеню. З ухваленням 18 вересня 2009 року Третейським судом рішення про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту, термін дії кредиту припинився і тому у кредитора припинилось право нараховувати проценти за цим договором кредиту.

Щодо курсової різниці позивач посилається на те, що рішенням Третейського суду від 22 червня 2009 року за позовом Банку з ОСОБА_1 та поручителя було стягнуто усю суму заборгованості саме у національній грошовій одиниці гривнях. Банк із рішенням суду погодився, не оскаржував його, отже, АТ «Альфа Банк» протиправно визначив наявність за кредитним договором заборгованості унаслідок коливання курсів валют на валютному ринку. АТ «Альфа Банк» безпідставно нараховував курсову різницю за договором кредиту, яка виникла між датою винесення Рішення суду (22 квітня 2009 року) та датою вчинення Державним реєстратором спірних реєстраційних дій щодо предмету іпотеки (18 грудня 2019 року).

Крім цього, квартира АДРЕСА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позивача, є його єдиним житлом, та загальна площа квартири не перевищує 140 кв. метрів. Відтак, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру, проте останній знехтував вимогами законодавства та прийняв неправомірне рішення і вчинив незаконний запис про реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Альфа Банк». Останнім було приховано від реєстратора факт спірності заборгованості за кредитом, оскільки Банк вже скористався правом на дострокове стягнення з ОСОБА_1 достроково всієї суми заборгованості за кредитом, подавши в 2009 році позов до Третейського суду, яким 18 вересня 2009 року зафіксована сума заборгованість за договором кредиту на рівні 360 662,84 гривень, а подальше право Банку донараховувати проценти за договором кредиту позичальнику припинилось. В той же час при подачі документів до державного реєстратора АТ «Альфа Банк» зазначив значно більшу суму заборгованості за кредитом. Водночас фактична заборгованість за договором кредиту на день вчинення спірних реєстраційних дій з урахуванням часткового погашення боргу за рішенням суду в порядку Закону України «Про виконавче провадження», складала 350 086,74 гривень, а не 105 296,70 дол. США, як стверджує про це АТ «Альфа Банк» у своєму ПовідомленіВимозі.

Також АТ «Альфа Банк» було свідомо занижено оцінку вартості предмету іпотеки при поданні документів державному реєстратору для реєстрації права власності за собою. Жодного повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 не отримував. Про наявність такого повідомлення та його зміст стало відомо позивачу після надання його копії державним реєстратором.

З огляду на вищенаведене, приймаючи 18 грудня 2019 року рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа Банк» на предмет іпотеки, з використанням не передбаченого договором іпотеки від 21 березня 2008 року іпотечного застереження, за наявності спору між сторонами щодо реальної суми заборгованості за договором кредиту, недотримання під час здійснення реєстраційних дій вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного повідомлення Іпотекодавцем Позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки, заниження вартості предмету іпотеки, є свідченням того, що спірні реєстраційні дії були вчинені протиправно і не на підставі закону.

За таких обставин, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Державного реєстратора Іванісіка С. В. Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50458129 від 24 грудня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 34860759, дата та час реєстрації 18 грудня 2019 року 17:53:43 за АТ «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , відновивши право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до AT «Альфа Банк» про скасування рішення державного реєстратора. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

16 липня 2021 року судом зареєстровано відзив на позову заяву представника відповідача АТ «Альфа Банк», адвоката Панченка Д. В., в якому він просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів відзиву представник відповідача зазначає, що неналежне виконання позивачем взятих зобов`язань за кредитним договором № 770/423508 від 21 березня 2008 року призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 12 жовтня 2019 становить 105 296,70 долари США. Враховуючи наявний розмір простроченої заборгованості за кредитним договором у кредитора виникло право вимоги дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у позичальника обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. Згідно з пп. 4.5.3 п. 4.5 Іпотечного договору Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 2.4.3 пункту 2.4 Іпотечного договору визначено, що Іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п.4.1 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на викладене, застереження в Іпотечному договорі щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки також є Договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З урахуванням наведених положень законодавчих актів та умов Іпотечного договору АТ «Альфа Банк» звернулося до державного реєстратора Іванісіка І. В. з метою набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Отже, на підставі наведених положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки має право реєструвати право власності та інші речові права незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

З метою виконання вимог законодавчих актів АТ «Альфа Банк» надало державному реєстратору копії повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за вих. №б/н, які були надіслані 29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на 3 адреси рекомендованим листом з повідомленнями про вручення. Представник відповідача вважає, що іпотекодавці, будучи обізнаними про те, що рекомендовані листи надійшли саме від Банку, зобов`язані були відповідно до положень пункту 99 Правил надання послуг поштового зв`язку отримати ці поштові відправлення адресовані їм, умисно могли відмовитись від отримання рекомендованого листа, з метою утруднення захисту прав іпотекодержателя в позасудовому порядку. Отже, AT «Альфа Банк» у повному обсязі виконано приписи Закону України «Про іпотеку» та умови Іпотечного договору, укладеного з іпотекодавцями, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованими листами на адресу іпотекодавця. Щодо вимог позивача, що він не отримував повідомлення, то відповідач зазначає, що п. 6.2 Іпотечного договору передбачено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

07 листопада 2019 року суб`єктом оціночної діяльності TOB «Незалежна експертна компанія» було проведено оцінку предмета іпотеки, відповідно до якої ринкова вартість предмета іпотеки складає 450 498,00 гривень. Таким чином Банком повністю дотримано процедуру щодо визначення вартості предмета іпотеки, на який звертається стягнення, шляхом набуття права власності іпотекодержателя.

В даному випадку згідно з пп. 4.5.3 п. 4.5 Іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, міститься в іпотечному договорі, а тому воно прирівнюється до укладення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, оскільки правовідносини та право вимоги із звернення стягнення виникли задовго після набрання чинності змін до Закону України «Про іпотеку», а саме з дати направлення вимоги у 2018 році, вважати, що звернення стягнення шляхом передачі права власності може відбуватись на підставі статті 37 Закону України в редакції від 2006 року є повністю абсурдним твердженням, тому що договором редакцію закону не передбачено, а лише зазначено на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», із змісту якої вбачається, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, посилання позивача на необхідність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є хибним та незаконним, адже застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, редакція статей 36, 37 Закону № 898IV, викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу III «Перехідні положення» Закону № 800VI, не змінювала встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнювала їх, як неодноразово було підкреслено як Верховним Судом України, так і Верховним Судом.

Щодо посилання на виконання рішення Третейського суду від 22 квітня 2009 року, то таке вважає необґрунтованим та незаконним, оскільки заборгованість була стягнута за основним зобов`язанням, що не свідчить про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки згідно Постанови ВП ВС від 18 вересня 2018 року у справі №921/107/15г/16 зазначається, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством і це не є подвійною відповідальністю. Крім того, позивач підтверджує, що заборгованість на підставі рішення Третейського суду погашена не була, докази виконання рішення в матеріалах справи відсутні.

Щодо посилання позивача на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то представник відповідача звертає увагу суду, що спосіб реєстрації права власності на підставі погодженого добровільно сторонами іпотечного застереження в п. 4.5.3 проводиться в позасудовий спосіб, а тому оскільки вказаний Закон передбачає примусове стягнення нерухомого житлового майна на підставі рішення суду він не може бути застосований як підстава відмови у державній реєстрації права власності. У даному випадку вказаний Закон не може бути застосований, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є один із шляхів примусового стягнення предмета іпотеки, так як позивач добровільно підписав іпотечне застереження, а тому дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на задоволення вимог іпотекодержателя. У повідомленні банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням йдеться про те, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позичальнику було прощено (анульовано) залишок заборгованості за кредитним договором. Тобто прощення решти боргу є свідченням того, що за рахунок предмета іпотеки буде повністю погашено заборгованість за кредитним договором, що не дає підстав застосувати п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусового стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у пп. 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Також представник покликався на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки єдиним належним способом захисту у вказаній справі є не скасування рішення державного реєстратора, а скасування запису про державну реєстрацію.

Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 16 серпня 2021 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Заборонено АТ «Альфа Банк» до завершення розгляду справи № 607/10084/21, відчужувати третім особам квартиру АДРЕСА_2 .

Представник позивача адвокат Братівник І. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Панченко Д. В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позову заяву.

Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

21 березня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №770/423508, згідно умов якого Кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 42 500 дол. США 00 центів, зі сплатою 12,5 процентів річних та комісій в розмірі та в порядку, визначених в додатку № 1 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною. Згідно п. 1.2. Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Також 21 березня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець), укладено Іпотечний договір №770/423508, який посвідчено приватним нотаріусом Василевич О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1323, згідно умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №770/423508 від 21 березня 2008 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить 252 500 гривень 00 копійок, що в еквіваленті складає 50 000 доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору іпотеки. Повернення кредиту в сумі 42 500 доларів США 00 центів, з порядком погашення заборгованості за кредитом визначеним в п. 1.1. договору, яким обумовлене основне зобов`язання, з кінцевим терміном погашення кредиту до 10 березня 2033 року, а також дострокового погашення у випадках, передбаченням договором, яким обумовлене Основне зобов`язання.

Як слідує із статті 4 вказаного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. У разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на Предмет іпотеки. Іпотекодавець в будьякий час до моменту реалізації Предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення шляхом повного виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Після прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, з метою забезпечення його належного господарського використання згідно з його цільовим призначенням, а також отримання доходів, Предмет іпотеки передається Іпотекодержателю, або третій особі за погодженням між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Договором. Управління Предметом іпотеки відповідно до цього пункту може здійснюватись, зокрема, шляхом його передачі в найом (оренду), лізинг, інше платне користування тощо.

За змістом пп. 4.5.3. п.4.5. статті 4 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в тому числі і шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

22 квітня 2009 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків постановлено рішення у справі № 209/09, яким позов АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 360 662 грн 84 коп. та третейський збір в сумі 4006 грн 63 коп. Зі змісту цього рішення вбачається, що спір виник через невиконання відповідачами умов договору кредиту №770/423508 від 21 березня 2008 року.

28 листопада 2011 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Олішинською Н. В. відкрито виконавче провадження № 30020509 за виконавчим листом № 6158/09, виданим 20 січня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 360 662,84 грн.

Як слідує з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18 грудня 2019 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50458129 від 24 грудня 2019 року, державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком С. В. здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 за АТ «Альфа Банк».

АТ «Альфа Банк» надсилало повідомлення ОСОБА_1 за адресами АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким було повідомлено, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року. Цим листом АТ «Альфа банк» вимагало сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на 12 жовтня 2019 року складає 105 296,70 USD. В порядку ст. ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку» було попереджено, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Альфа Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Вказані поштові відправлення поверталися на адресу АТ «Альфа Банк» із відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання» та «за місцем обслуговування».

Як слідує із висновку про вартість майна, виконаного TOB «Незалежна експертна компанія», , сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №987/18 від 18 грудня 2018 року вартість об`єкта однокімнатна квартира АДРЕСА_4 станом на 07 листопада 2019 року становить 450 498,00 грн без ПДВ.

Згідно довідки № 2027 від 29 грудня 2020 року, адресованої АТ «Альфа Банк» ОСОБА_1 18 грудня 2019 року АТ «Альфа Банк» задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (рішення державного реєстратора Іванісік С. В., Білобожницька сільська рада Чортківського району, Тернопільська обл. №50458129 від 24 грудня 2019 року), а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 37,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходилась в іпотеці Банку відповідно до умов іпотечного договору №770/7619608 від 21 березня 2008 року. У зв`язку із задоволенням вимог Іпотекодержателя в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на дату державної реєстрації Банком права власності на нерухомість ОСОБА_1 прощено (анульовано) залишок заборгованості за кредитним договором №770/423508 від 21 березня 2008 року.

Відтак, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 12 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898IV (далі Закон) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1, 4 статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В силу частини 1 статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 36 Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будьякий час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будьякій особі на підставі договору купівліпродажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Частиною 1 статті 37 Закону визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

В статті 4 Іпотечного договору №770/423508 від 21 березня 2008 року сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, вказане вище застереження в Іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17.

Відтак, суд відхиляє посилання позивача та його представника про відсутність у договорі іпотеки іпотечного застереження, оскільки такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304VII, який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин) право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року та був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону № 1304VII, який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII, який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням представника позивача про те, що квартира АДРЕСА_2 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304VII, який був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від №770/423508 від 21 березня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа Банк»

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18а та від 19 травня 2020 року у справі N 644/3116/18.

Щодо решти доводів сторони позивача, то суд звертає увагу на наступне.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною 2 статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.

В силу частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при вчиненні реєстраційних дій щодо реєстрації прав на нерухоме майно державний реєстратор встановлює наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У частині 1 статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Судом встановлено, що АТ «Альфа Банк» надсилало повідомлення ОСОБА_1 за адресами АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, однак вказані поштові відправлення повернулися на адресу АТ «Альфа Банк» без вручення адресату із відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання» та «за місцем обслуговування». Отже, судом не встановлено наявність доказів отримання вказаного повідомлення позивачем.

Відтак, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа Банк».

Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на квартиру за вищевказаною адресою, така реєстрація права власності за АТ «Альфа Банк» проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції, що також узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01 квітня 2020 року по справі № 520/13067/17.

З приводу необґрунтованості розміру заборгованості, на яку посилався АТ «Альфа Банк» при подачі звернення до державного реєстратора, на що в позові вказує позивач, то суд звертає увагу, що при вчиненні реєстраційних дій щодо реєстрації прав на нерухоме майно державний реєстратор встановлює наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, однак не досліджує питання розміру заборгованості, що може бути предметом окремого позову. ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів про обсяг виконання ним договірних зобов`язань перед АТ «Альфа Банк», а відтак суд робить висновок, що на час вчинення спірної реєстраційної дії факту виконання правочину, на підставі якого між сторонами виникли спірні відносини, в повному обсязі не відбулося, а тому в цій частині доводи позивача є безпідставними.

Щодо тверджень сторони позивача про те, що Банком було свідомо занижено оцінку вартості предмета іпотеки, то суд виходить з наступного.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативноправової бази з оцінки майна.

Оцінка майна, майнових прав (далі оцінка майна) це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативноправовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі нормативноправові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»)

Згідно з пунктами 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативноправових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативноправових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будьяких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав») є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна»), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, під час якого здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка, визначення бази оцінки та подання замовнику істотних умов для укладення договору на проведення оцінки.

У пункті 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Разом із цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативноправових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Матеріали справи не містять доказів отримання оцінювачем необхідної та достовірної інформації про квартиру квартира АДРЕСА_2 , для проведення оцінки.

У висновку про вартість майна від 07 листопада 2019 року оцінювачем не наведено відповідних пояснень про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження, не зазначені обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №211/2171/15ц.

Крім того, частиною 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що оцінка предмета іпотеки відбулась 07 листопада 2019 року, а у власність АТ «Альфа Банк» набуло нерухоме майно 18 грудня 2019 року. Тобто, оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась, що не відповідає вимогам закону.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16ц.

Отже, перехід права власності до АТ «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , був здійснений без проведення належним чином оцінки вказаного нерухомого майна на момент переходу такого права власності.

Відтак, з огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 та скасувати рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С. В. в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50458129 від 24 грудня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису права власності 34860759, дата та час реєстрації 18 грудня 2019 року 17:53:43, про реєстрацію за акціонерним товариством «Альфа Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , поновивши запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_1 , що відповідатиме змісту статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції.

Суд відхиляє твердження представника відповідача про неналежність способу захисту порушеного права, який обрав позивач з огляду на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952) викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми у чинній редакції навідміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952.

Щодо вимоги про стягнення з АТ «Альфа Банк» на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд встановив наступне.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

09 січня 2020 року між адвокатом Братівником І. В. та Боднарчуком Р. П. укладено договір про надання правової допомоги.

Як вбачається із акту виконання робіт (додаток №1 до Договору про надання правової допомоги від 09 січня 2020 року) від 11 жовтня 2021 року адвокатом були надані наступні послуги:

ознайомлення, детальне вивчення та аналіз проблем клієнта, юридичні консультації, вироблення правової позиції по даній справі 3 400 грн;

підготовка позовної заяви 2 550 грн;

представництво та захист інтересів клієнта в судовому процесі 3 400 грн.

Всього: 9 350,00 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 47 від 11 жовтня 2021 року адвокатом Братівник І. В. прийнято від ОСОБА_1 9 350,00 грн на підставі договору про надання професійної правової допомоги від 14 липня 2020 року.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що у матеріалах цивільної справи наявна квитанція до прибуткового касового ордера № 47 від 11 жовтня 2021 року, що достовірно підтверджує факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 9 350,00 грн.

Відтак, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

В силу ст. 141 ЦПК України, понесені витрати зі сплати судового збору, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 352-355ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50458129 від 24 грудня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису права власності 34860759, дата та час реєстрації 18 грудня 2019 року 17:53:43, про реєстрацію за акціонерним товариством «Альфа Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , поновивши запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_1 .

Стягнути з акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч),00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь держави 908 (дев`ятсот вісім),00 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення суду складено 22 листопада 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_8 .

Відповідач: акціонерне товариство «Альфа Банк», , адреса місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, буд. 100, м. Київ, 03150.

Повний текст рішення суду складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська