Провадження № 2/159/95/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської обл.

в складі:

головуючого судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

з участю: представника позивача Шевцова С.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представників відповідача адвоката Книша С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. в режимі відеоконференції із приміщенням, розташованим поза межами приміщення суду з використанням власних засобів за допомогою програми «Easy con» цивільну справу за позовом Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

02.07.20 р. позивачем подано до суду розглядуваний позов, що надійшов до суду 14.07.20 р. (а. с. 2, 3, 16). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 98 198 грн, 70 коп., що були ним сплачені незаконно звільненій відповідачем особі працівниці ОСОБА_2 .. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в період з 28.12.17 р. по 31.12.18 р. працював у Концерні радіомовлення, радіозв"язку та телебачення (далі позивач, Концерн) на посаді гендиректора. Під час виконання таких своїх повноважень відповідач підписав наказ № 28/ос від 23.10.18 р. «Про припинення трудового договору (контракту)», за яким було звільнено з роботи ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У подальшому за рішенням Деснянського райсуду м. Києва від 24.05.19 р. у справі № 754/16 544/18 наказ № 28/ос від 23.10.18 р. «Про припинення трудового договору (контракту)» було визнано незаконним та скасовано, а ОСОБА_2 поновлено на роботі на попередній посаді з 24.10.18 р. і стягнуто з Концерну на користь останньої середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 89 198 грн, 70 коп; її судові витрати у такій справі в сумі 9 000 грн. На виконання вказаного вище судового рішення Концерном було поновлено ОСОБА_2 на роботі і виплачено у травні червні 2019 р. вказані вище грошові кошти. Покликаючись на ст. 237 КЗпП України, п. 8 ст. 134 КЗпП України, судову практику, зазначає, що так як звільнення ОСОБА_2 було здійснено незаконно, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому завдану шкоду в розмірі 98 198 грн, 70 коп.. Одночасно, покликаючись на запроваджені в Україні карантинні заходи, зазначає, що у зв"язку з епідемією він пропустив річний термін на звернення до суду з розглядуваним позовом, тому просить його поновити. Просить позов задовольнити.

За ухвалою суду від 17.07.20 р. справа передана для розгляду Ковельському міськрайсуду Волинської області.

29.09.20 р. справа надійшла до Ковельського міськрайсуду Волинської області.

29.10.20 р. за ухвалою суду було відкрито провадження у справі.

Копію вказаної вище ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачем було отримано під розпис 05.11.20 р..

18.11.20 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, що обґрунтований тим, що позову він не визнає у повному обсязі. Зазначає, що у 2017 р. за розпорядженням КМ України він, дійсно, був призначений на посаду гендиректора Концерну з 28.12.17 р. по 31.12.18 р.. В ході забезпечення переходу України на інший стандарт мовлення, було прийнято рішення про зменшення адмінвитрат шляхом скорочення штату і чисельності працівників Концерну. Тому було видано наказ про звільнення ОСОБА_2 .. На виконання вимог трудового законодавства Концерн звернувся до первинної профспілкової організації Концерну за наданням згоди на звільнення ОСОБА_2 ; останній було запропоновано значний перелік вакантних посад. Так як відмова профспілки не була обґрунтованою, а ОСОБА_2 не мала бажання вибрати одну із запропонованих вакантних посад, а зайняти інші - не мала достатніх підстав, то ним за погодженням з юрвідділом та відділом кадрів було прийняте рішення про звільнення цієї працівниці. Має сумніви у добросовісності дій позивача і використання усіх можливих законних способів захисту інтересів роботодавця у справі про поновлення ОСОБА_2 на роботі, так як рішення було ухвалене 24.05.19 р., повний його текст був складений 31.05.19 р., зареєстрований і надісланий 04.06.20 р., рішення набрало законної сили 02.07.19 р., а позивач виплатив працівниці суми середнього заробітку відразу у травні червні 2019 р. ще до набрання судовим рішенням законної сили. Разом з тим до цього ж моменту працівницю за наказом гендиректора Концерну від 07.06.19 р. - було звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; позивач не скористався правом апеляційного оскарження рішення суду, що дає йому підстави робити висновок про домовленість позивача та ОСОБА_2 про таке врегулювання спору. Тому виплата позивачем коштів ОСОБА_2 було здійснена не на виконання судового рішення, а з власної волі і не може бути розцінена як шкода. Покликаючись на ст. 237 КЗпП України, зазначає, що у ній йде мова лише про суми оплати працівникові часу вимушеного прогулу, що у випадку з ОСОБА_2 склала 89 198 грн, 70 коп.. Покликаючись на ч. 3 ст. 233 КЗпП України, зазначає, що запроваджені в Україні карантинні заходи не стали поважною причиною пропуску позивачем строку на звернення до суду з розглядуваним позовом, так як позивач у квітні, травні 2020 р. приймав участь у ряді інших судових процесів. Тому просить застосувати наслідки пропуску позивачем вказаного вище строку та залишити позов без розгляду.

Копію відзиву на позовну заяву з доданими до нього документами позивачем було отримано під розпис 23.11.20 р..

За станом на 21.04.21 р. відповіді на відзив на позовну заяву позивач до суду не подав.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, надав суду пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач та його представник адвокат, кожен зокрема, позову не визнали у повному обсязі та надали суду пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві відповідача на позовну заяву. Просять у задоволенні позову відмовити.

Відповідач також 22.02.21 р. подав до суду свої письмові пояснення по суті позову, зазначивши, що остаточний перехід до іншого стандарту мовлення вимагав об`єктивно підвищення ефективності діяльності Концерну та, відповідно, зменшення кількості працівників. Звільнення працівників Концерну було проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Наказ про звільнення ОСОБА_2 від 15.08.18 р. був виданий за пропозицією нач. відділу кадрів, з підготовкою його нач. сектору праці, за погодженням з нач. планово економічного відділу та нач. юрвідділу. Він як гендиректор лише підписав підготовлений та узгоджений колегіально наказ. Звільнення ОСОБА_2 було проведено законно. Вбачає незаконну домовленість між позивачем та ОСОБА_2 про поновлення останньої на роботі, подальше звільнення за згодою сторін з виплатою всіх коштів та подальшим стягненням їх з нього як колишнього керівника Концерну, так як його не було повідомлено про таку справу, не було залучено свідком чи третьою особою. Ще до отримання повного тексту судового рішення позивачем було поновлено ОСОБА_2 на роботі і добровільно виплачено всі кошти попри те, що судом позивач був зобов`язаний негайно сплатити суму середнього заробітку працівниці лише за 1 міс.. Позивачем пропущено термін на звернення до суду з розглядуваним позовом. Самопредставництво представника позивача документально не підтверджене. Копія наказу № 4 АГ не відповідає вимогам чинного законодавства, так як не містить даних про посаду представника позивача, не відображає його трудових відносин з позивачем.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, врахувавши письмове пояснення відповідача, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

- договори та інші правочини;

- інші юридичні факти.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як слідує з положень ст. 13, 14 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Ст. 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та обставина, що відповідач в період з 28.12.17 р. по 31.12.18 р. працював у Концерні на посаді гендиректора, сторонами та їх представниками визнається та не оспорюється.

За змістом ст. 1 КЗпП України, він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За змістом ст. ст. 3, 4 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Та обставина, що відповідачем як гендиректором Концерну було видано наказ № 159 оп від 15.08.18 р. «Про внесення змін до організаційної структури; скорочення штату та чисельності дирекції Концерну РРТ» з метою забезпечення переходу до іншого стандарту мовлення, стверджується копією такого наказу.

Та обставина, що саме відповідачем як гендиректором Концерну було видано наказ № 28/ос від 23.10.18 р. «Про припинення трудового договору (контракту)», за яким було звільнено з роботи працівницю ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України, стверджується копією такого наказу (а. с. 10).

Тому покликання відповідача та його представника адвоката на колегіальність такого рішення з огляду на наявність візування наказу звільнення працівниці ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, є безпідставним.

За змістом ст. 237 КЗпП України «Покладення матеріальної відповідальності на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника» , суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону.

Як слідує з копії вступної та резолютивної частини рішення Деснянського райсуду м. Києва від 24.05.19 р. у цивільній справі № 754/16 544/18 провадження № 2/754/4 270/19 за позовом ОСОБА_2 до Концерну, третя особа первинна профспілкова організація Концерну, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, як стверджується даними ЄДРСР, набрало законної сили 02.07.19 р. (а. с. 11), позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та визнано наказ № 28/ос від 23.10.18 р. «Про припинення трудового договору (контракту)», за яким було звільнено з роботи працівницю ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, незаконним; було також стягнуто з Концерну як відповідача у такій справі на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.18 р. по 24.05.19 р. в розмірі 89 198 грн, 70 коп.; було також стягнуто з Концерну як відповідача у такій справі на користь ОСОБА_2 суму понесених нею у такій справі судових витрат в розмірі 9 000 грн; було допущено негайне виконання рішення суду у такій справі в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Таким чином та обставина, що звільнення працівниці ОСОБА_2 було проведено з порушенням закону, стверджується вказаним вище судовим рішенням та доказуванню у ході розгляду даної справи не підлягає. Попри це, звернувшись до повного тексту вказаного вище судового рішення, що міститься у базі даних ЄДРСР, слід відмітити, що судом було встановлено, що при звільненні працівниці ОСОБА_2 . Концерном було порушено: приписи п. 5.3. Статуту Концерну РРТ, так як нова структура Концерну РРТ не була погоджена з повноваженим органом управління; під час всього періоду вивільнення ОСОБА_2 і до моменту її звільнення з роботи, на підприємстві (у Концерні) з`явились нові вакантні посади, у зв`язку із звільненням працівників, які не були запропоновані ОСОБА_2 для зайняття; звільнення відбулось з грубим порушенням чинного трудового законодавства України, а тому це додатково спростовує доводи відповідача у розглядуваній справі про відсутність його як гендиректора винуватості у незаконному звільненні працівниці.

Крім того відповідно до п. 33 Постанови Пл. ВС України від 06.11.92 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу при допущенні ними в цих випадках будь - якого порушення закону, а не лише явного.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача у тій їх частині, що його не було залучено до участі у справі № 754/16 544/18 провадження № 2/754/4 270/19 за позовом ОСОБА_2 до Концерну, так як це не впливає на суть судового рішення та він таке рішення саме з таких підстав не оскаржував.

Як стверджується копією наказу № 93 АГ від 27.05.19 р. «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » (а. с. 12), Концерн саме на виконання рішення Деснянського райсуду м. Києва від 24.05.19 р. у цивільній справі № 754/16 544/18 провадження № 2/754/4 270/19, поновив працівницю ОСОБА_2 на попередній роботі і прийняв рішення не тільки про виплату останній середнього заробітку в межах суми платежу за 1 міс., а й скасував свій наказ № 28/ос від 23.10.18 р..

Як стверджується копіями виписок АТ «Укрексімбанк» від 28.05.19 р., платіжних відомостей від 25.05.19 р., 07.06.19 р., розрахункових листів за травень, червень 2019 р. (а. с. 13, 14) позивачем у розглядуваній справі було виплачено працівниці ОСОБА_2 грошові суми, стягнуті з нього на користь ОСОБА_2 за рішенням суду про поновлення останньої на роботі, у повному обсязі.

Суд враховує, що, дійсно, працівниця ОСОБА_2 була поновлена на роботі та їй було виплачено середній заробіток в межах суми платежу за 1 міс. хоча і після ухвалення судового рішення, однак, до складення його повного тексту та набрання ним законної сили; було виплачено решту приналежної працівниці ОСОБА_2 суми в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу до набрання рішенням законної сили.

При цьому суд зауважує, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. У випадку, коли сторона погоджується із судовим вердиктом та вважає, що суд прийняв правильне законне рішення, заборони на його виконання у добровільному порядку до набрання таким рішенням законної сили чинне законодавство не містить.

Крім того Верховний Суд у постанові від 24.01.19 р. у справі № 760/9521/15 ц провадження № 61 - 24060св18 звернув увагу, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

А аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та коли воно набере законної сили.

Тому Концерн, безсумнівно, мав обов`язок негайно видати наказ про поновлення працівниці на роботі та виплату їй середньомісячного заробітку за 1 міс. і в цій частині підстав для висновку про виплату частини коштів працівниці з власної волі позивача, суд не вбачає.

Таких же міркувань щодо відсутності заборони добровільного виконання рішення суду до набрання ним чинності у випадку згоди з рішенням суду суд дотримується і щодо виплати Концерном працівниці решти сум середнього заробітку за час її вимушеного прогулу.

Суд також вважає, що подальше звільнення працівниці ОСОБА_2 за наказом Концерну № 27/ос від 07.06.19 р. «Про припинення трудового договору (контракту) за згодою сторін після подання нею відповідної заяви від 07.06.19 р. не має принципового значення при вирішенні розглядуваного спору та жодним чином не підтверджує будь - якої незаконної домовленості останньої з позивачем.

Разом з тим суд враховує, що Концерном було сплачено за вказаним вище судовим рішенням працівниці і суму понесених нею судових витрат в розмірі 9 000 грн, що, однак, не є оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Тому ця сума судових витрат не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рамках положень ст. 237 КЗпП України і в цій частині позовні вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві.

За змістом ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Однак суд вважає, що дату виплати Концерном працівниці середнього заробітку в межах суми платежу за 1 міс., що мало місце 27.05.19 р. згідно з копією платіжної відомості № 01. 147 від 27.05.19 р., не можна розцінювати як день виявлення позивачем заподіяної відповідачем як працівником шкоди з наведених вище мотивів його обов`язку негайно виконати рішення суду у тій його частині, де допущено негайне виконання.

Не можна вважати таким днем і дату виплати Концерном працівниці решти суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що мало місце 07.06.19 р. згідно з копією платіжної відомості № 02. 158 від 07.06.19 р., так як рішення суду законної сили ще не набрало і лише день набрання таким судовим рішенням законної сили є законним та обов"язковим для всіх доведенням факту завдання позивачеві шкоди не законним звільненням, так як представник Концерну у судовому засіданні по розгляду цивільної справи № 754/16 544/18 провадження № 2/754/4 270/19 проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечував і можливість оскарження судового рішення позивачем (іншими особами) зберігалась аж до 01.07.19 р..

Тому днем виявлення позивачем заподіяної йому відповідачем як працівником шкоди слід вважати день набрання законної сили судовим рішенням 02.07.19 р..

Відповідно, на думку суду, позивач не пропустив строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду з розглядуваним позовом.

На користь такої свлєї позиції суд також зазначає, за п. 1 Гл. XIX «Прикінцеві положення" КЗпП України, під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID - 19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжено на строк дії такого карантину.

Тому підстав для залишення позову без розгляду суд не вбачає.

З наведених вище мотивів позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача лише суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівниці ОСОБА_2 в розмірі 89 198 грн, 70 коп..

В решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат, що понесені позивачем у вигляді судового збору, у розмірі, пропорційному сумі, на яку задоволено позов (сума 89 198 грн, 70 коп. складає 90, 83 % ціни позову, тому 90, 83 % суми судових витрат = 1 909 грн, 25 коп.).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. 124 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, ч. 3 ст. 233, ст. ст. 237, 234 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , на користь Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення (і. код. 01190043, юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, 10) шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові ОСОБА_2 - суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - в сумі 89 198 (вісімдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто вісім) грн, 70 коп., а також 1 909 (одну тисячу дев`ятсот дев`ять) грн, 25 коп. судових витрат, а всього 91 107 (дев`яносто одну тисячу сто сім) грн, 95 коп..

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач Концерн радіомовлення, радіозв"язку та телебачення, юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, 10;

представник позивача ОСОБА_3 , 1976 р. н., паспорт серії НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 ;

представник відповідача адвокат Книш Сергій Володимирович, адреса: м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 44/2.

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 30.04.21 р..