Справа № 635/7442/20
Провадження № 2/635/1043/2021
29 квітня 2021 року Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді Шинкарчука Я.А.,
секретар судового засідання Желізова О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Покотилівка Харківського району Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 08 квітня 1998 року Харківською товарною біржею належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 23 лютого 2005 р. В зазначеному житловому будинку також зареєстровані чоловік позивача ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , колишня дружина сина - ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 , дружина сина ОСОБА_6 та їх донька ОСОБА_7 . Шлюб між сином позивача - ОСОБА_4 та відповідачем - ОСОБА_2 було зареєстровано 14 лютого 2017 року. Після реєстрації шлюбу позивач дала згоду на постійну реєстрацію ОСОБА_2 у належному їй на праві приватної власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Заява посвідчена 06 березня 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. 23 березня 2017 року ОСОБА_2 Головним управлінням державної міграційної служби України в Харківській області на підставі Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії до 14 березня 2018 року. Однак, майже одразу після реєстрації шлюбу виявилася несумісність характерів сина та невістки, у травні 2017 року вона зібрала свої речі та пішла з будинку у невідомому напрямку, лише можливо припустити , що вона могла поїхати у Росію, оскільки є громадянкою Росії і родичів в Україні не має. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року шлюб між її сином ОСОБА_4 та відповідачем - ОСОБА_2 було розірвано. Тож з травня 2017 року ОСОБА_2 не підтримує з нами ніяких стосунків, не спілкується, житлом не цікавиться, не має потреби в ньому, не несе ніяких витрат по його утриманню, не сплачує комунальні платежі, у зв`язку з чим позивачу доводиться мати витрати по оплаті комунальних послуг. Ніяких перешкод в користуванні житловою площею у відповідача не було, зі скаргами про порушене право не зверталася, будинок залишила добровільно. Факт того, що ОСОБА_2 зареєстрована, однак не проживає у належному позивачу житловому будинку підтверджується актом обстеження депутата Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області округу № 01 Ю.В. Мартиненко. Таким чином, відповідач за даною адресою зареєстрована, однак фактично не проживає без поважних причин більш як три роки, тому позивач змушена звернутись до суду з даним позовом.
На підставі ухвали суду від 30 грудня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 березня 2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлялись належним чином.
Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просять справу розглянути у її відсутність, у разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з`явилась повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась своєчасно і належним чином. Відзив не надала, а також будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, надану нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, яка належно повідомлялась про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 08 квітня 1998 року Харківською товарною біржею належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності зареєстроване в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 23 лютого 2005 р (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № 6580476 від 23.02.2005)
Відповідно до акту депутата Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області округу № 01 Ю.В. Мартиненко від 16.10.2017 року вбачається, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колишня дружина сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дружина сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та їх донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Шлюб між сином позивача - ОСОБА_4 та відповідачем - ОСОБА_2 зареєстровано 14 лютого 2017 року у Жовтневому районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актова запис № 39.
Після реєстрації шлюбу позивач дала згоду на постійну реєстрацію ОСОБА_2 у належному їй на праві приватної власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що складена заява, яка 06 березня 2017 року посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О.
23 березня 2017 року Головним управлінням державної міграційної служби України в Харківській області на підставі Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року ОСОБА_2 оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії до 14 березня 2018 року.
Згідно частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі відносився до члена сім`ї власника будинку (позивача по справі) ОСОБА_1 . На час звернення до суду з даним позовом сторони проживають окремо, відповідач за зареєстрованим місцем проживання не мешкає без поважних причин.
Під час розгляду справи судом відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення перешкод з боку позивача щодо її проживанню за місцем реєстрації.
Твердження позивача про те, що реєстрація відповідача у спірному будинку порушує її права користування та розпорядження даним нерухомим майном відповідачем не спростовано.
Факт не проживання з травня 2017 року відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується актом депутата Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області округу № 01 Ю.В. Мартиненко від 23.10.2017 року
Отже, судом встановлено, що відповідач не є власником спірного будинку, на даний час не є членом сім`ї власника, без поважних причин більше 3 років не проживає в зазначеному будинку, доказів укладення договору з власником про порядок проживання та утримання житла відповідачем не надано.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що порушене право власника будинку підлягає захисту, а відповідач ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , тому позовну заяву необхідно задовольнити.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, в зв`язку з чим з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Керуючись статтями 141, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП не відомий, ареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Я. А. Шинкарчук