Провадження №22-ц/812/1001/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Пасечнюком І.П.,

за участю: представника заявника адвоката Сіхарулідзе Д.Г., приватного виконавця Булахевіча С.П.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/2466/13 за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича об 11 годині 30 хвилині у приміщенні цього суду 26 березня 2021 року, повний текст якої складено того ж дня, за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича з відкриття виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сіхарулідзе Д.Г. звернулася до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. (далі приватний виконавець) з відкриття виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2013 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/76319 від 27 лютого 2008 року у розмірі 68303,35 доларів США, що еквівалентно 545948 грн. 67 коп. На підставі вказаного рішення суду 10 липня 2013 р. був виданий виконавчий лист. Відповідно до відміток на цьому виконавчому листі він повертався вперше 19 грудня 2014 року, 17 травня 2016 року вдруге, а 15 квітня 2019 року був повернутий без виконання та у відкритті виконавчого провадження було відмовлено через порушення вимог до пред`явлення виконавчого документу (несплата авансового внеску). Отже, в законні терміни стягувач мав звернутись із даним виконавчим листом не пізніше 17 травня 2019 р. Однак, 02 червня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62228114. Заявник вважає, що постанова приватним виконавцем винесена з порушенням діючого законодавства, оскільки стягувачем пропущений строк пред`явлення виконавчого документу до виконання та такий строк судом не поновлювався, що порушує його права.

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати дії приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття провадження протиправними та зобов`язати приватного виконавця її скасувати та повернути виконавчий лист стягувачу без виконання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. з відкриття виконавчого провадження № 62228114 та зобов`язано приватного виконавця скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження у вказаному виконавчому провадженні.

В іншій частині у задоволенні вимог скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що, виходячи з аналізу положень статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання переривається не у будь-якому випадку повернення виконавчого документа стягувачу, можливість чого передбачена як статтею 4 так і статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», а лише у випадку повернення виконавчого документа у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення.

Встановивши, що повернення виконавчого листа стягувачу було здійснено 17 квітня 2019 року з підстав ненадання підтвердження сплати авансового внеску, що передбачено пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», що не перериває строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а доказів оскарження стягувачем вказаного рішення суду не надано, враховуючи, що попереднє повернення виконавчого листа згідно відміток на ньому здійснено 17 травня 2016 року, суд вважав, що трирічний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув 17 травня 2019 року. Підстава, на який було повернуто виконавчий лист - пункт 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» такого строку не перериває.

Тому суд дійшов висновку, що пред`явлення 15 травня 2020 року стягувачем виконавчого листа до виконання здійснено з пропуском строку пред`явлення його до виконання та задовольнив вимоги про неправомірність дій приватного виконавця з відкриття виконавчого провадження та зобов`язав його скасувати оскаржувану постанову.

Між тим суд вважав, що вимога скарги про покладення на приватного виконавця обов`язку з повернення виконавчого документа стягувачу задоволенню не підлягає, оскільки таке повернення виконавчого листа є наслідком скасування оскаржуваної постанови та у задоволенні таких вимог відмовив.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Булахевіч С.В. вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність на виконавчому листі щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором, який виданий 10 липня 2013 року, відмітки про пред`явлення цього виконавчого документа до виконання в останнє 17 квітня 2019 року свідчить про переривання відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строків пред`явлення його до виконання та про відсутність підстав, передбачених статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», для повернення виконавчого документа. Тому висновок суду про те, що повернення виконавчого листа без прийняття до виконання за пунктом 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не перериває строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є помилковим. Положення частини 5 статті12 та статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не спростовують такого твердження. Стаття 12 цього закону регламентує, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається щоразу після його пред`явлення, незважаючи на те, чи було в подальшому відкрите виконавче провадження чи ні.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2013 року у справі №2/489/1333/2013 з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/76319 від 27 лютого 2008 року у розмірі 68303,35 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 545948,67 грн. (а.с. 61-63)

На підставі вказаного рішення позивачу 10 липня 2013 року був виданий виконавчий лист (а.с. 84-85).

Із наданих приватним виконавцем матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 15 травня 2020 року до приватного виконавця стягувач АТ «Райффайзен Банк Аваль» подав заяву про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа.

Постановою приватного виконавця від 02 червня 2020 року відкрито виконавчого провадження № 62228114 з виконання виконавчого листа, виданого у справі №2/489/1333/2013 (а.с. 82-83).

Згідно із відмітками на виконавчому листі, його неодноразово було пред`явлено стягувачем до виконання.

Так вдруге виконавчий лист було повернуто стягувачеві 17 травня 2016 року, а в третє 17 квітня 2019 року з підстав, передбачених пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим).

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 подала скаргу на дії приватного виконавця, оскільки вважає, що так як повернення виконавчого документу на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не перериває строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а трирічний строк для його пред`явлення до виконання сплив 15 травня 2019 року, звернення стягувача 15 травня 2020 року до приватного виконавця про виконання виконавчого листа здійснено за межами такого строку, а тому відкриття виконавчого провадження є неправомірним.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги скарги, погодився з такими аргументами заявника.

Апеляційний суд вважає такий висновок помилковим та погоджується з доводами апеляційної скарги.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 451 ЦПК України).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина 1 статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Таким чином, як вбачається із встановлених судом обставин, на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого у справі №2/489/1333/2013, після його повернення стягувачу 17 травня 2016 року не сплинув та виконавчий документ міг бути пред`явлений до виконання до 17 травня 2019 року.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 та 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на день пред`явлення виконавчого листа до виконання) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Таким чином, частинами 4 та 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Стягувачем АТ «Райффайзен Банк Аваль» 15 травня 2020 року було пред`явлено виконавчий документ до виконання шляхом подання відповідної заяви про примусове виконання рішення до приватного виконавця, який було повернуто.

За схожих обставин у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин у справі, яка розглядається, суд касаційної інстанції правомірно погодився із висновками суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення наказу Господарського суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року було перервано у зв`язку з його пред`явленням до виконання 13 травня 2015 року, новий строк пред`явлення до виконання слід відраховувати з наступного дня після його повернення стягувачу. Останній отримав відмову 29 травня 2015 року, повторно подав заяву про примусове виконання рішення суду 23 листопада 2015 року, тобто з додержанням строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».

З таким правовим висновком погодився, застосувавши його, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2020 року у справі 344/19847/18.

Тлумачення частини четвертої та п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання від 17 квітня 2019 року з підстав, передбачених пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим)). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Таким чином, повернення 17 квітня 2019 року виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає помилковим тлумачення судом першої інстанції вимог положень пункту 8 частини 4 статті 4, частини 5 статті 12, статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» таким чином, що повернення виконавчого документа на підставі пункту 8 частини 4 статті 4 цього закону не перериває перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно змісту першого абзацу частини 4 статті 4 вказаного закону будь-яке звернення з виконавчим листом щодо його примусового виконання є його пред`явленням до виконання.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що у зв`язку з пред`явленням АТ «Райффайзен Банк Аваль» 17 квітня 2019 року виконавчого листа до виконання відбулось переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому, знову пред`явивши до приватного виконавця 15 травня 2020 року виконавчий лист для примусового виконання, стягувач не пропустив строк пред`явлення виконавчого листа, виданого у справі №2/489/1333/2013, до виконання.

За такого суд першої інстанції помилково дійшов висновку про невідповідність постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження вимогам закону та безпідставно частково задовольнив скаргу на його дії, тому ухвалу суду необхідно скасувати в силу пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Щодо вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали стосовно судді ОСОБА_2 у зв`язку із порушенням вимог закону щодо повідомлення приватного виконавця про час судового засідання та невідповідність ухвали суду вимогам умовам мотивованості (обґрунтованості).

Відповідно до частини 10 статті 262 ҐЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Стосовно неповідомлення приватного виконавця про судове засідання, яке відбулося після 17 березня 2021 року.

Згідно матеріалів справи в останнє судове засідання у справі щодо розгляду скарги ОСОБА_1 було призначено на 17 березня 2021 року. Про дату та час цього судового засідання приватний виконавець повідомлений у відповідності до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить поштове повідомлення (а.с. 122).

Учасники справи до суду не з`явилися (а.с. 130), а тому відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення (26 березня 2021 року) є дата складання повного судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на дефектність рішення через суб`єктивне трактування положень закону та викладенням обставин справи відхиляються колегією суддів, оскільки зміст ухвали, яка оскаржується, відповідає вимогам статті 265 ЦПК України, а викладення судом своїх міркувань щодо розгляду скарги не свідчить про його дефектність та суб`єктивність.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для винесення по справі окремої ухвали.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга приватного виконавця задоволена, за наслідками перегляду справи у задоволенні скарги ОСОБА_1 відвмолено, на останню слід покласти судові витрати, стягнувши з неї на користь приватного виконавця сплачений ним судовий збір в сумі 454 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2021 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича з відкриття виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовити ОСОБА_3 у постановленні окремої ухвали відносно судді ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 454 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року