Провадження № 22-ц/812/23/21 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року м. Миколаїв Справа 489/3968/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю: представника скаржника Губницької Степанової А.О.,

представника суб`єкта оскарження Гордієнка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2020 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду, повний текст якої складений 10 серпня 2020 року, за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

В С Т А Н О В И В:

03 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив поновити йому строк на звернення до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - державного виконавця) про опис та арешт майна боржника від 09 лютого 2018 року (далі - Постанова), визнати дії державного виконавця щодо складання цієї постанови у виконавчому провадженні ВП № 55290840 неправомірними та скасувати зазначену постанову.

Доводи скарги обґрунтовано тим, що оскаржену постанову винесено головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. 09 лютого 2018 року, в межах виконавчого провадження № 55290840, в якому він є боржником, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція).

Так у Постанові державний виконавець не виконав вимоги пункту 10 Інструкції, а саме не зазначив стан приміщень, кількість кімнат, кількість поверхів, ступень зносу, адресу ( АДРЕСА_1 ), а лише переписав із плану, який є у матеріалах виконавчого провадження загальні розміри приміщень та стару адресу. Вказане свідчить про те, що виконавець не був присутнім при складанні оскаржуваної постанови у місці проведення виконавчої дії у місті Миколаєві. Крім того, не вказано строки обмеження права користування арештованим майном; не вказані паспортні дані зберігача, всупереч приписам пункту 10 Інструкції; також боржник та його представник не були повідомлені про проведення виконавчої дії, жодної вимоги або повідомлення на адресу боржника від державного виконавця не надходило. Боржник позбавлений можливості досягти згоди щодо вартості зі стягувачем. Також, про формальний підхід держаного виконавця до складання оскаржуваної постанови свідчить те, що поняті, начебто, заздалегідь були привезені із м. Києва до м. Миколаєва, про що свідчить їх місце проживання, вказане у постанові. Їх привезення до м. Миколаєва це додаткові, невиправдані витрати державного виконавця, який повинен ефективно та заощадливо витрачати авансові кошти та звітувати про їх витрати у належний спосіб.

Разом з тим факт відсутності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 із вказаними у Постанові від 09 лютого 2018 року понятими та представником стягувача ОСОБА_4 можуть підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які відповідно до договорів оренди знаходяться постійно в приміщенні магазину за адресою: АДРЕСА_2 та 09 лютого 2018 року також знаходились в приміщенні магазину з 08 години ранку до 21 години вечора.

Скаржник також зазначав, що лист із оскарженою Постановою державного виконавця від 09 лютого 2018 року у ВП 55290840 він отримав 30 березня 2018 року, коли прибув із-за кордону, де знаходився у відрядженні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні скарги, місцевий суд виходив із того, що оскаржена постанова містить опис нежитлового приміщення з зазначенням приміщень, їх площі, загальної площі, відомості щодо кадастрового номеру земельної ділянки та її площі. Постанову складено за участю понятих та представника стягувача, зазначено обмеження у користуванні майном, попереджено про відповідальність. Отже постанова державного виконавця від 09 лютого 2018 року про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , який не виконав рішення суду добровільно, відповідає вимогам «Інструкції з організації примусового виконання рішень». Дії державного виконавця є законними, правомірними та проведеними у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» та положень Інструкції. При цьому суд також враховував, що оскаржуваними постановами не порушено законні інтереси скаржника, які мають бути направлені на своєчасне виконання судового рішення.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги через свого представника ОСОБА_2 , де посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що в ході здійснення примусового виконання рішення суду від 11 вересня 2017 року про стягнення з нього боргу за кредитним договором, встановлено, що за ним зареєстровано нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення магазину промислових товарів за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка за цією ж адресою.

09 лютого 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на майно, а саме нежитлові приміщення магазину промислових товарів та нежитлові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_2 .

При цьому державний виконавець був відсутнім на місці за адресою: АДРЕСА_2 під час складання Постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, зокрема, тому що в якості додатків до оскаржуваної постанови було долучено копії фотознімків тільки першого поверху офісної будівлі, а саме фото зовнішньої частини приміщення, фото входу приміщення, фото зроблені начебто в приміщенні, але тільки першого поверху, на якому було розташоване торгове приміщення та фактично відсутність будь-якого підтвердження, що фото були зроблені при описі та арешті майна.

Також скаржник зазначав, що в оскаржуваній ухвалі судом дана неправильна оцінка показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які підтвердили неприбуття осіб, зазначених в оскаржуваній Постанові від 09 лютого 2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 та сама оскаржувана Постанова про опис та арешт майна боржника містить лише частину фото самого об`єкта - нежитлового приміщення магазину промислових товарів.

Також про формальний підхід державного виконавця до складання Постанови свідчить те, що поняті, були привезені із м. Києва до м. Миколаєва, про що свідчить їх місце проживання, вказане у Постанові. Їх привезення до м. Миколаєва - це додаткові, невиправдані витрати з боку державного виконавця. Крім того, у судовому засіданні встановлена неможливість допиту понятих, які нібито були присутні під час складення Постанови, в якості свідків, щоб перевірити сам факт складання оскаржуваної Постанови від 09 лютого 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач АТ «Альфа-Банк» та Відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України доводів апеляційної скарги не визнали та просили залишити її без задоволення.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 640/70-К70 від 14 лютого 2008 року: по кредиту та процентам - 871 020,92 доларів США; пеню за несвоєчасне повернення кредиту та процентів - 4 101 208 (чотири мільйони сто одну тисячу двісті вісім) грн 56 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 383 738,3 грн. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року залишено без змін.

На підставі зазначеного рішення 26 вересня 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист, на підставі якого 04 грудня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інною Вікторівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 489/3968/16-ц виданого 26 вересня 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з ОСОБА_1 вказаної заборгованості.

В ході здійснення заходів примусового виконання рішень суду встановлено, що за боржником ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення магазину промислових товарів за адресою АДРЕСА_2 та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №839132 кадастровий номер 37.

09 лютого 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на майно, а саме: нежитлові приміщення магазину промислових товарів та нежитлові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Складаються з нежитлового приміщення магазину промислових товарів, зазначених на плані літерою А, загальною площею 167,4 кв.м.; будівлі складських приміщень зазначених на плані літерою Б-2, загальною площею 128,7 кв.м. та будівлі складу, зазначені на плані літ.В-2. Розташовані на земельній ділянці, площею 106,00 кв.м, надані для обслуговування магазину з кадастровим № :09:067:0003, що належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року замінено сторону у справі № 489/3968/16-ц (провадження 4-с/489/2/20) за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державного виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

14 вересня 2020 року апеляційне провадження за вказаною скаргою боржника було зупинене, оскільки цивільна справа перебувала на розгляді у Верховному Суді.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на ці обставини апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 було поновлено та справа призначена до розгляду.

У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією із засад судочинства.

Згідно із пунктом першим та шостим частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до приписів статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині 8 статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За положеннями статей 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець при вчиненні виконавчих дій щодо опису, накладення арешту та передачі на відповідальне зберігання майна, а саме нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 , діяв в межах наданих йому повноважень, в порядок та спосіб, визначені діючим законодавством України, які є правомірними, виправдані метою примусового виконавчого провадження.

Як встановлено державний виконавець у відповідності до приписів Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, особисто в присутності двох понятих ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), представника стягувача ( ОСОБА_4 ) здійснив опис та арешт майна боржника - ОСОБА_1 - приміщення магазину промислових товарів та нежитлової будівлі, площею 296, 1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , що і було зафіксовано в постанові про опис та арешт майна боржника від 09 лютого 2018 року.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо оцінки письмових пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , які орендували арештоване нежитлове приміщення, оскільки зазначені особи до процесуальних дій державного виконавця не залучалися, про виконання таких дій не повідомлялися, а з огляду на великі розміри площі приміщень та відкритий вільний них доступ, їх пояснення, що для проведення опису та арешту майна ніхто не заходив, не фотографував, огляд приміщення органами ДВС не здійснювався, є припущеннями.

Більш того, треба зауважити, що одним із засобів доказування наявності або відсутності тих чи інших обставин, на яких ґрунтуються вимоги або заперечення в цивільному судочинстві є показання свідків (статті 76 ЦПК України).

Порядок допиту свідків визначено приписами статті 230 ЦПК України, зокрема, перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Відмова від давання показань приймається судом шляхом постановлення ухвали. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи.

Свідок, який не може прибути у судове засідання внаслідок хвороби, старості, інвалідності або з інших поважних причин, допитується судом у місці його проживання (перебування) (частина 14 статті 230 ЦПК України).

Статтею 233 ЦПК України визначені випадки, коли суд може оголосити показання свідків, а саме, у разі відкладення розгляду справи показання свідків, зібрані за судовими дорученнями в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання, або показання, дані ними у судовому засіданні, в якому було ухвалено скасоване рішення, повинні бути оголошені і досліджені в судовому засіданні, в якому ухвалено рішення, якщо участь цих свідків у новому судовому засіданні є неможливою. Учасники справи мають право висловити своє ставлення до цих показань і дати щодо них свої пояснення.

З огляду на зазначене кожен факт та обставини, що підлягають доказуванню під час розгляду цивільної справи, має бути підтверджено повнотою зібраних доказів, а переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед судом, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Як встановлено учасниками справи після поновлення провадження у справі явку свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в судове засідання забезпечено не було, проте були долучені до матеріалів справи представником заявника їх письмові пояснення. Між тим за матеріалами справи не встановлені правові підстави, передбачені статтею 223 ЦПК України, для оголошення показань цих свідків.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою письмові пояснення вказаних свідків, є безпідставними.

Аргументи скаржника про відсутність фотографічного матеріалу на все нежитлове приміщення також є безпідставними з огляду на те, що ні Законом, ні Інструкцією від державного виконавця не вимагається здійснювати фотографування об`єктів, щодо яких здійснюється арешт та опис.

Твердження скаржника про те, що зазначені в оскаржуваній постанові поняті не були присутніми при описі та арешті вказаного нежилого приміщення з огляду на те, що вони є мешканцями іншого населеного пункту та їх приїзд потребує додаткових витрат, є припущенням заявника та не має правового значення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний виходить з того, що у справі, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсі, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 06 травня 2021 року.