Провадження № 22-ц/812/914/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2021 року м. Миколаїв

справа № 490/7729/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Лівінського І. В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Пасечнюком І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 9 березня 2021 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 16 березня 2021 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1

про визнання таким, що втратив право користування житлом,

та за зустрічним позовом

про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначав, що його син ОСОБА_1 у 2013 році добровільно покинув квартиру, забравши усі свої речі та став мешкати за іншою адресою. В утриманні квартири участі не приймає.

Посилаючись на викладене, просив визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Зазначав, що він залишив спірне житло через сварку з батьком, внаслідок чого батько вигнав його з дому та змінив замки у квартирі. З цього часу він винаймає житло. Одружився, має доньку ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через неприязні стосунки з батьком та малу площу квартири, він не може з сім`єю проживати у спірній квартирі.

Посилаючись на те, що іншого житла він не має, а батько планує приватизувати квартиру без його участі, ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення.

ОСОБА_2 проти зустрічного позову заперечував, посилаючись на те, що з квартири сина не виганяв, ключі від квартири не відбирав, замки не змінював, син добровільно залишив житло бо почав зустрічатись з жінкою, та, ймовірно під її впливом, пішов жити до неї. Весь цей час син уникає спілкування з ними та не повідомляє свого місця проживання.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено, ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто на користь ОСОБА_2 768, 40 грн. судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування житлом, задовольнивши його зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення. Апелянт посилався на ті ж обставини, якими обґрунтовував позов, та на те, що ставиться до спірного житла як до свого єдиного постійного місця проживання, зазначає цю адресу в офіційних документах як основне місце проживання, а визнання його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням призведе до порушення його житлових прав та не відповідатиме концепції ЄСПЛ, яка вказує на те, що

житло має першочергове значення для особистості людини, її самовизначеності, фізичної та моральної цінності, підтримки взаємовідносин з іншими та визначення свого усталеного та безпечного місця у суспільстві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради № 460 від 27 серпня 1999 року позивач ОСОБА_2 отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , площею 35 кв.м. (а.с.6).

На даний час спірна квартира є неприватизованою.

З серпня 1998 року у квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 . Пізніше у квартирі зареєстровані сини: ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_1 1987 року народження, а ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 1993 року народження (а.с. 4).

Будь-якого іншого житла ОСОБА_1 не має. Квартиру, в якій проживає з дружиною та донькою, винаймає.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

З обставин справи, встановлених судом, убачається, що спірна квартира виділялась із державного фонду на сім`ю ОСОБА_2 із 4 осіб, в тому числі і на відповідача ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 64 Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 тривалий час не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Апеляційний суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Аналіз статті 71 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Апеляційний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19, від 02 грудня 2020 року у справі №754/11532/19, провадження №61-10959св20.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis "Dakus v. Ukraine", № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Зазначене свідчить про недоведеність позивачем своїх позовних вимог, а отже і про безпідставність позову.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом. А оскільки зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом його вселення є похідними, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність захисту житлових прав ОСОБА_1 шляхом їх задоволення.

За такого, колегія суддів вважає, що оскільки районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, то рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову і задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житлом.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 10 червня 2021 року