17.05.2021 Єдиний унікальний номер 205/6894/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/6894/2020
Номер провадження: 2/205/246/2021
17 травня 2021 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомЗаступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, про визнання договору недійсним та витребування майна,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Заступник керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, про визнання договору недійсним та витребування майна.
Під час проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню встановлено, що відповідно до даних приватизаційних справ департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради квартира АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 чи іншим особам не передавалась, що підтверджується листом Департаменту житлового господарства № 1/12-2873 від 15.11.2019 року. Однак 21.07.2018 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за реєстровим № 1118 посвідчено договір купівлі продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відомості про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на час укладання у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно були відсутні та у подальшому не вносилися.
У подальшому, 28.12.2018 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстровим номер № 1250 від 28.12.2018 року посвідчено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким продавцем ОСОБА_2 відчужено на користь покупця ОСОБА_3 зазначений об`єкт нерухомості.
Відповідачі у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подали.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник Дніпровської міської ради надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, надала суду письмову заяву про проведення розгляду справи без її участі.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2021 року підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду.
Відповідачі у підготовче та у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від таких учасників справи до суду не надходило.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, заяв чи клопотань від неї до суду не надходило.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином були повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ними причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що речове право на житловий будинок літ. А-16 по АДРЕСА_3 , в якому розташована квартира АДРЕСА_4 , зареєстрована за органом місцевого самоврядування, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1164 від 27.11.1993 року № 1164, про 07.04.1994 року, про що видане реєстраційне посвідчення та зроблений відповідний запис в обліковій книзі № 26 за реєстровим № 2362.
Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обліковувалась на балансі ЖЄО Ленінського району. При цьому згідно відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 15.11.2019 року за даними електронної бази Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам, шляхом приватизації, вказаної квартири АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що 21.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі продажу нерухомого майна спірної квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 1118.
При цьому, згідно п.1.3 Договору зазначена квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.04.1997 року № 6/1096-97 та зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 23.04.1997 року і записаного у реєстрову книгу № 319-п-20.
Однак, як встановлено судом, в матеріалах інвентаризаційної справи, яка була заведена Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради щодо спірної квартири, відомості щодо реєстрації права приватної власності на таке нерухоме майно відсутні, у тому числі відсутні свідоцтва про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 , заяви щодо проведення державної реєстрації права власності, рішення про реєстрацію, витяги тощо.
Вказані обставини також у повному обсязі підтверджуються листом № 8841 від 22.06.2018 року КП «ДМБТІ» ДОР, яким підтверджено відсутність відомостей щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та за будь якою іншою особою.
Судом також встановлено, що далі, 28.12.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 1250.
Оскільки позивач наполягає на тому що вказане нерухоме майно вибуло з його власності поза його волею, то суд доходить висновку про наявність спору між сторонами із приводу речового права на таке майно, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Щодо повноважень прокурора на звернення до суду із вказаним позовом.
В даній справі прокурор звернувся до суду в інтересах територіальної громади міста, міської ради з позовом про визнання правочину недійсним та витребування на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України на користь територіальної громади міста в особі міської ради із чужого незаконного володіння нерухомого майна.
Суд зазначає з цього приводу, що частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня1999 року за № 3-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Окрім цього, Конституційний суд України в цьому ж рішенні вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
У Законі України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях. Таке представництво відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону здійснюється лише у випадках порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо: 1) захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, 2) відсутній компетентний орган.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.
Як відзначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 року (справа № 915/20/18) інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
В даному випадку, звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор у позовній заяві та своїх поясненнях зазначив, що орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, - Дніпровська міська рада не забезпечила належний захист інтересів держави, а саме не вжила заходів щодо повернення у власність територіальної громади міста спірного майна. При цьому прокурор належним чином обґрунтував наявність порушення інтересів держави, яке полягає в тому, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відсутності правових підстав у фізичної особи виникло право власності на майно територіальної громади, що потягло за собою незаконне позбавлення права власності на майно, що належить до комунальної власності територіальної громади.
Таким чином, з огляду на наведені вимоги матеріального закону, та беручи до увагу ту обставину, що під час судового розгляду прокурор довів, що захист відповідних інтересів держави неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування, то на думку суду, в даному випадку прокурор має право на звернення в цій справі до суду в інтересах Дніпровської міської ради.
За загальним правилом договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
В даному випадку судом встановлено, що після набуття та реєстрацію 07.04.1994 року права власності на спірну квартиру за уповноваженим органом місцевого самоврядування у м. Дніпрі (на час реєстрації м. Дніпропетровську), не дивлячись на наявне реєстраційне посвідчення та відповідний реєстраційний запис в обліковій книзі, уповноважений державний реєстратор в особі приватного нотаріуса приймає помилкове рішення про наявність речового права у ОСОБА_1 на спірне майно начебто на підставі свідоцтва про право власності на майно, виданого 23.07.1997 року.
Згідно вимог п. 1.4. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 р. N 121, та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, яка була чинна на час укладання спірного договору) державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т. п.).
Згідно ст. 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
Як зазначалось вище, в матеріалах інвентаризаційної справи щодо спірної квартири та базах даних органу приватизації інформація про видачу такого свідоцтва є відсутньою, і приватний нотаріус, маючи достатній обсяг повноважень для перевірки факту набуття стороною правочину права власності на відповідне нерухоме майно, повинен був вжити відповідних заходів для отримання такої інформації на паперових носіях. Однак обставина здійснення у належний спосіб такої перевірки не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи по суті.
Одночасно з цим, будь-яких допустимих доказів реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру на момент укладання оспорюваного правочину судом не здобуто.
Таким чином, в даному випадку судом встановлено факт порушення вказаним договором від 21.07.2018 року № 1118 прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки саме на підставі такого договору, спірне майно вибуло із правомірного володіння територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування.
Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 , як продавець майна за спірним договором купівлі продажу від 21.07.2018 року № 1118, уклала вказаний договір без будь-яких законних підстав, оскільки право на майно, що відчужувалось за таким договором, не передавалось такому відповідачу його дійсним власником.
Таким чином, не набувши права власності на спірне майно та укладаючи договір купівлі-продажу цього майна з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 порушила вимоги 658 ЦК України.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною вимог, установлених ч. 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Таким чином, якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.
Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.
Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
В даному випадку, судом встановлено, що спірне житлове приміщення перебувало у власності територіальної громади міста Дніпра, що підтверджується вищевказаними рішеннями виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1164 від 27.11.1993 року № 1164, від 07.04.1994 року, реєстраційним посвідченням та реєстраційним записом в обліковій книзі № 26 за реєстровим № 2362.
Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження таким об`єктом права комунальної власності належало органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
В даному випадку після набуття та реєстрації речового права власності на спірну квартиру органом місцевого самоврядування, як власником, не ухвалювалось жодного рішення про необхідність відчуження у будь-який спосіб вказаного житлового приміщення на користь третіх осіб.
Таким чином, суд доходить висновку, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння власника - територіальної громади м. Дніпропетровська (станом на теперішній час м. Дніпро) поза її волею, шляхом відчуження такого майна особою, що не мала права його відчужувати, оскільки не була власником такого майна.
Суд вказує, що витребування майна особою, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, від останнього набувача такого майна, у незаконному володінні якого воно перебуває, зокрема зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову, є належним та ефективним способом захисту порушеного права.
Також на думку суду витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_3 не призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки набуваючи у власність спірне приміщення від особи, в якої були відсутні належні правовстановлюючі документи, з якими закон пов`язує виникнення чи перехід права власності. У свою чергу відповідач ОСОБА_3 , виявивши обачність, мала передбачити наслідки укладання такого договору, у тому числі й у вигляді оспорювання у майбутньому її права на це майно та витребування в неї такого майна його дійсним власником. Таким чином, на думку суду, витребуванням у такого відповідача спірного майна не порушуватиметься принцип пропорційності втручання у її право власності, тобто не покладає на таку особу індивідуальний та надмірний тягар. З огляду на наведене, суд вважає наявними правові підстави для задоволення позову прокурора та витребування у ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради спірний об`єкт нерухомого майна.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 445 грн. 21 коп. по 2 815 грн. 07 коп. із кожного окремо.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.317, 319, 387, 388 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, Постановою № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -
1. Позовні вимоги Заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, про визнання договору недійсним та витребування майна задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.