ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 638/11900/20

провадження № 22ц/818/4852/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В. Б..

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 , представниця відповідачки - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року в складі судді Щепіхіної В.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод власнику шляхом демонтажу частини цегляного паркану та просила усунути їй як власниці земельної ділянки АДРЕСА_1 перешкоди шляхом часткового демонтажу цеглового паркану належного власниці земельної ділянки АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_2 , а саме: з фасадної сторони цегляного паркану після 4 стовпчика з середини секції, 5, 6 стовпчики з секціями до 7 стовпчика, довжиною 8,5 м.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року провадження у справі закрито; роз`яснено позивачці, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду - скасувати як таку, що зберігає надзвичайно небезпечну ситуацію в домоволодінні АДРЕСА_1 , та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір між нею та відповідачкою вже вирішений судовим рішенням у іншій справі. У цій справі вона просила про демонтаж лише частини паркану довжиною 8,5 м, розташованої близько до сараю з метою його ремонту. Вказала на помилковість висновків суду у рішенні в справі № 2-94/10. Зазначила, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_2 у її домоволодінні створена небезпечна ситуація з можливим пошкодженням газопроводу.

20 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню. При цьому вказано, що позивачка фактично оскаржує судове рішення по суті, яке не ухвалювалося.

29 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від позивачки надійшла заява, в якій вона зазначила, що доводи відзиву на її апеляційну скаргу є надуманими та такими, що вводять суд в оману.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 08 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці відповідачки надійшла заява про розгляд справи за їхньою відсутністю. 08 листопада 2021 року від позивачки надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку залишено без задоволення за необгрунтованістю.

Заяв про відкладення розгляду справи від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що набрало законної сили судове рішення про відмову у задоволенні позову, яке постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому необхідно закрити провадження у справі.

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені підстави для закриття провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення суду, що набрало законної сили. У цих випадках спір остаточно вирішено судом, і повторне звернення до суду не допускається.

Відповідно до вищенаведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Отже, тотожність позовів, що є підставою для закриття провадження у справі, означає, що вони мають однаковий предмет, підстави і суб`єктний склад за тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод власнику шляхом демонтажу частини цегляного паркану.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з відповідачкою є власницями сусідніх земельних ділянок. У 2006 році ОСОБА_2 самовільно знесла паркан, що розділяв їхні земельні ділянки, та побудувала цегляний паркан на залізо-бетонному фундаменті, розташування якого зайняло частину її земельної ділянки. Через встановлення паркану зруйновано фундамент її сараю, його задня стіна, зірваний дах, через що він став руйнуватися і нині знаходиться в аварійному стані. Доступ до ремонту сараю неможливий через встановлення паркану надто близько до нього. У зв`язку з чим просила усунути їй як власниці перешкоди шляхом часткового демонтажу паркану ОСОБА_2 довжиною 8,5 м.

Разом з тим, у вересні 2006 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та меж земельної ділянки та покладення зобов`язання щодо поновлення знесеної вбиральні, який в подальшому уточнила, та просила розглянути клопотання про призначення судово-технічної експертизи та провести експертизу у відповідності до плану будівельного кварталу та технічного паспорту за адресою: АДРЕСА_1 , та витребувати з метою експертного дослідження документи, зазначені в клопотаннях від 04 квітня 2007 року та 26 вересня 2007 року; відновити її порушене право на земельну ділянку; зобов`язати відповідачку поновити межі згідно з планом будівельного кварталу № 1245 шляхом знесення кам`яного паркану, що побудований на її земельній ділянці; зобов`язати відповідачку відновити її вбиральню (а. с. 37, 48).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2010 року у справі № 2-94/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та меж земельної ділянки та покладення зобов`язання щодо поновлення знесеної вбиральні позовні вимоги ОСОБА_1 визнано необґрунтованими та в задоволенні позову відмовлено. Рішення набрало законної сили (а. с. 38-42).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позови у даній справі та у справі № 2-94/10 є тотожними, та спір між сторонами вже вирішено.

Однак, предметом позову у справі № 2-94/10 було відновлення порушеного права ОСОБА_1 на земельну ділянку, зобов`язання відповідачки поновити її межі шляхом знесення паркану та відновити її вбиральню, тоді як предметом позову у даній справі є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом демонтажу частини паркану відповідачки довжиною 8,5 м.

Підставами позову у справі № 2-94/10 було те, що будівництвом спірного паркану відповідачка зменшила площу належної позивачці земельної ділянки, а у даній справі - необхідність проведення ремонту належного позивачці сараю, якому перешкоджає частина паркану, зведеного відповідачкою. При цьому, як вбачається із змісту позову позивачки, внаслідок дій відповідачки створена небезпечна ситуація з можливим пошкодженням газопроводу, що не перевірено судом та може привести до негативних наслідків.

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що позови повністю не співпадають за матеріально-правовими вимогами та їх підставами.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у зазначених справах різні предмети та підстави позовів.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що заявлені позивачкою вимоги вже були предметом судового розгляду у справі № 2-94/10 є помилковим.

Оскільки предмети та підстави поданих позовів не є тотожними, підстав для закриття провадження у справі за пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України немає.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для її скасування з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.