ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1741/19 Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/818/2703/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про звільнення майна з-під арешту (виключення майна з опису)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Котелевець А.В.., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваля Анатолія Павловича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Штих Т.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства « Харківський завод електроапаратури», Харківської міської ради, Харківської обласної державної адміністрації третя особа ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні і розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття заборони відчуження,

встановив:

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської обласної державної адміністрації, Першої Харківської державної нотаріальної контори про зняття заборони (арешту) з майна, та 03.02.2020 уточнила позовні вимоги до Державного підприємства « Харківський завод електроапаратури», Харківської міської ради, Харківської обласної державної адміністрації третя особа ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні і розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття заборони відчуження.

Позовна заява мотивована тим, що забороною відчуження спірного нерухомого майна, а саме житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , зареєстрованою 06.09.2007 за № 5612440 Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533 порушує права вланості позивача.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги 11.11.2019, 03.02.2020 року, остаточно просила суд скасувати обтяження «заборона» (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 5612440, зареєстрованим 06.09.2007 р. Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі: рішення б/н , 21.12.1987р., Облвиконком, яке внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна згідно архівного номеру 2780921HARKOV1, архівна дата 19.04.2001, дата виникнення 18.04.2001, номер реєстру 14091, будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Коваль А.П. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків, встановлених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права (ст. ст. 82, 83, 174, 171-181 ЦПК України) та неправильне застосування (незастосування) норм матеріального права: Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» № 1559-6 від 17.11.2009 р.; ст. ст. 261, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 58 Конституції України.

Вказав, що безпідставно розглянув справу без участі сторони позивача, оскільки такої заяви не було подано, а рішення ухвалено після першої ж неявки представника позивача.

Зазначив, що судом з порушенням ст. 174 ЦПК України було розглянуто заяву відповідача - ХОДА про застосування наслідків спливу строку позовної давності, вих. 14-15/471 від 13.10.2020 р. Вказане порушення позбавило позивача та інших учасників справи можливості надати суду заперечення на вказану заяву.

Вказав, що відповідного повідомлення на адресу позивачки про накладення на будинок спірного обтяження не надходило, законодавством його надіслання не передбачено, а відтак, власник нерухомого майна може невизначений час роками не бути обізнаним про наявність обтяжень, допоки не наступить суттєва умова за якої він може про це дізнатись - потреба у вчиненні дій щодо такого майна та усунення перешкод в цьому. В даному випадку, така потреба виникла у позивачки у зв`язку досягненням похилого віку, немічним станом щодо можливості обслуговування будинку та бажання здійснити його відчуження. В матеріалах справи позивачем долучено Відомості з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.02.2019 р., що підтверджує дату коли позивачка дізналась про обтяження. Крім того, всупереч ст. 261 ЦК України, суд відмовив в позові за позовною давністю одночасно з невизнанням ним порушеного права позивачки. Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (факт порушення права) так і суб`єктивні фактори (особа дізналася або повинна була дізнатись про це порушення). Вважаю, що суд повинен був зважити на те, що особа похилого віку, з вкрай обмеженим колом спілкування, яка мешкає в приватному будинку не мала безумовної можливості дізнатись про вказане обтяження. Відповідно правової позиції ВПВС України від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц. суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову.

Зазначив, що суд не звернув увагу на посилання позивача щодо зміни законодавства, яке регулює вказані правовідносини. Відповідно ст. 12 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» № 1559-6 від 17.11.2009 р., (далі- Закон), у разі, якщо протягом одного року з дня прийняття рішення про викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, для суспільних потреб (крім випадків, коли допускається примусове відчуження цих об`єктів з мотивів суспільної необхідності) договір купівлі-продажу (іншого правочину що передбачає перехід права власності) з власником земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, не укладений, таке рішення втрачає чинність. Рішення про викуп земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, для суспільних потреб з підстав, які допускають примусове відчуження цих об`єктів з мотивів суспільної необхідності, втрачає чинність в разі, якщо протягом одного року з дня прийняття рішення відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування не звернувся до суду з позовом про примусове відчуження цих об`єктів або якщо рішення суду про відмову в задоволення позову набрало законної сили. Згідно ст. 13 Закону, власник земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, щодо яких органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування прийнято рішення про викуп для суспільних потреб, до переходу права власності на таку земельну ділянку, інші об`єкти нерухомого майна, що на них розміщені, до держави чи територіальної громади має право володіти, користуватись та розпоряджатись цими об`єктами на власний розсуд.

Оскільки, вказаним Законом, не передбачено застосування оскаржуваного обтяження нерухомого майна (оскільки, компенсація не залежить від кількості зареєстрованих в будинку осіб), яке підлягає викупу та прямо передбачає право володіти, користуватись та розпоряджатись цими об`єктами на власний розсуд до переходу права власності на таку земельну ділянку, інші об`єкти нерухомого майна, що на них розміщені, до держави чи територіальної громади, то є підстави вважати, що в цій частині, воно має зворотну дію в часі, як таке, що згідно ст. 58 Конституції України пом`якшує становище і відповідальність позивачки.

Вказав, що відмовляючи в позові, суд безпідставно не визнав факту порушення прав позивачки як співвласника будинку та не застосував відповідні норми матеріального права.

У письмову відзиві голова ліквідаційної комісії Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури» Іванов С.В. не заперечує проти зняття заборони купівлі-продажу і інших операцій з нерухомістю за адресою АДРЕСА_1 .

Вказав, що рішенням Харківського міськвиконкому від 13.05.1987 р. № 145-48 державному підприємству "Харківський завод Електроапаратури" ( надалі ДП "ХЗЕА" ) доручено відселити Мешканців кварталу по АДРЕСА_1 і на звільненій земельній ділянці побудувати багатоквартирні жилі будинки з відповідними об`єктами соціально-культурного призначення. Квартал по АДРЕСА_1 це земельна ділянка обмежена вулицями: Павлівська, Клочківська, Самарська і Мирна. Підприємство , в зв`язку з важким фінансовим станом, не могло проводити відселення і будувати житло для своїх працівників, а в 2010 році орган управління- Національне космічне агентство України прийняло рішення про ліквідацію ДП "ХЗЕА". Харківська міська рада не скасувала рішення про відселення мешканців кварталу по АДРЕСА_2 , а значить і обмеження прав мешканців на відчуження будівель.

В зв`язку з тим, що суди вже зняли заборону на відчуження будинків АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 , ми уважно перевірили наявні у нас документи по відселенню мешканців будинку АДРЕСА_1 .

У ДП "ХЗЕА'' відсутні документи про надання мешканцям цього будинку ордерів на зайняття ізольованих квартир для відселення. Відсутні і документи про виплату компенсації власникам житлових будинків їх вартості.

У письмовому відзиві представник Харківської міської ради Скидан М.А. просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення залишити без змін.

На обґрунтування вказав, що виконавчим комітетом Харківської міської Ради народних депутатів прийнято рішення від 13.05.1987 № 145-48 «Про будівництво житлового кварталу по АДРЕСА_2 ». Вказаним рішенням постановлено вилучити з користування громадян земельні ділянки, які їм належать на праві власності та відвести їх промисловому підприємству Харківський завод «Електроапаратури», зобов`язати останніх відселити мешканців та компенсувати вартість будинків, які підлягають знесенню.

Зазначив, що на підставі рішення Харківської міської Ради народних депутатів від 13.05.1987 № 145-48 та відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 1131 «Про порядок відшкодування громадянам вартості належних їм житлових будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або суспільних потреб, і забезпечення їх житловою площею», виконавчим комітетом Харківської обласної Ради народних депутатів прийнято рішення від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, у зв`язку з відведенням земельних ділянок під державне будівництво». До переліку житлових будинків, які дозволено зносити, віднесено, зокрема, спірний будинок по АДРЕСА_1 .

Вказав, що заборону відчуження спірного нерухомого майна, а саме житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_4 , зареєстровано 06.09.2007 за № 5612440 Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533. Рішення виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів № 533 від 21.12.1987 «Про знесення будинків, що належать громадянам на праві особистої власності у зв`язку з відведенням земельних ділянок під будівництво» є таким, що видано у відповідності до діючого на момент видачі рішення законодавства, не скасованим, у судовому порядку недійсним не визнаним. А тому, зареєстрована Першою Харківською державною нотаріальною конторою заборона відчуження спірного майна не втратила свого призначення та не може бути скасована, так як рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533, яке стало підставою для накладення обтяження, є чинним. Крім того, Харківська міська рада зазначає, що відповідно до інформації Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради, Управління не виступало замовником на розробку проектно-кошторисної документації та будівництва житлового кварталу по АДРЕСА_2 . Виходячи з цього, Управління не володів інформацією про осіб, яким надано житло або які отримали грошову компенсацію по домоволодіннях, які потрапили під знесення, у тому числі по АДРЕСА_1 .

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник Харківської обласної державної адміністрації Баранчук О.Б. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Зазначив, що як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, що належать громадянам на праві особистої власності у зв`язку з відведенням земельних ділянок під будівництво» є таким, що прийнято у відповідності до норм законодавства (діючого на момент його прийняття), не скасоване у судовому порядку, недійсним не визнано, є чинним та підлягає виконанню.

Зареєстрована Першою Харківською державною нотаріальною конторою заборона відчуження спірного майна не втратила свого призначення та не може бути скасована, так як рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533, яке стало підставою для накладення обтяження, є чинним, а отже - підлягає виконанню. Невиконання рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, що належать громадянам на праві особистої власності у зв`язку з відведенням земельних ділянок під будівництво» само по собі не припиняє його дію, оскільки в цьому рішенні не зазначено строк його виконання.

Вказав, що невиконання рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533 по теперішній час не може бути підставою для скасування заборони відчуження спірного нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 зареєстровано 06.09.2007 за № 5612440 Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 1972 року ОСОБА_1 належить 168/300 частин у будинку у домоволодінні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 132/300 будинку належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с.79)

13 травня 1987 року рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів №145-48 «Про будівництво житлового кварталу по АДРЕСА_2 » постановлено вилучити з користування громадян земельні ділянки, які їм належать на праві власності та відвести їх промисловому підприємству «Харківський завод «Електроапаратури», зобов`язати останніх відселити мешканців та компенсувати вартість будинків, які підлягають знесенню. В додатку до вказаного рішення зазначений зокрема будинок АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення Харківської міської Ради народних депутатів від 13.05.1987 № 145-48 та відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 1131 «Про порядок відшкодування вартості належних їм житлових будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або суспільних потреб, і забезпечення їх житловою площею», виконавчим комітетом Харківської обласної Ради народних депутатів прийнято рішення від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, у зв`язку з відведенням земельних ділянок під державне будівництво» (копія рішення знаходиться в матеріалах справи).

Оскільки згадане рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, що належать громадянам на праві особистої власності у зв`язку з відведенням земельних ділянок під будівництво» та рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533, яке стало підставою для накладення обтяження не скасоване, у судовому порядку недійсним не визнано, суд першої інстанції дійшов висновку, що зареєстрована Першою харківською державною нотаріальною конторою заборона відчуження спірного майна не втратила свого призначення та не може бути скасована.

Невиконання рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, що належать громадянам на праві особистої власності у зв`язку з відведенням земельних ділянок під будівництво» та рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533 не припиняє їх дію, оскільки в них не зазначено строк його виконання і тому наразі не може бути підставою для скасування заборони відчуження спірного нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 зареєстровано 06.09.2007 за № 5612440 Першою харківською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533.

Рішення виконавчого комітету Харківської міської Ради народних депутатів від 13.05.1987 № 145-48 та рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533 винесені у відповідності до норм діючого на той час законодавства та на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 468 «Про порядок відшкодування громадянам вартості належних їм житлових будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або суспільних потреб, і забезпечення їх житловою площею» (далі - Постанова).

Пунктом 1 вказаної Постанови встановлено, що у разі знесення житлових будинків, що перебувають в особистій власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду. Квартири повинні бути облаштованими відповідно до умов даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Крім того, власникам житлових будинків на їх вибір або сплачується вартість будинків, що зносяться, будівель і прибудов, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель та пристроїв на свій розсуд.

Вказані норми узгоджуються з нормами статті 171 Житлового кодексу Української РСР.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів позивача щодо невиплати останній компенсації у відповідності до Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 468.

Крім того, представником ДП «Харківський завод електроапаратури» також не надано належних доказів, що свідчать про не виконання ним зобов`язання по відношенню до Позивача щодо виплати чи невиплати їй компенсації, передбаченої рішенням Харківської міської Ради народних депутатів від 14.12.1988 № 280-38.

Натомість, у Харківської обласної державної адміністрації відсутні відомості про осіб, яким надано житло або які отримали грошову компенсацію по домоволодіннях, які потрапили під знесення, у тому числі по АДРЕСА_1 .

З цих підстав суд з посиланням на недоведеність позову у його задоволенні ОСОБА_1 відмовив у повному обсязі.

Крім того, суд врахував, що обтяження на нерухоме майно позивача зареєстровано Першою Харківською державною нотаріальною конторою 06.09.2007, а позовна заява про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна була подана лише 21.01.2019, з перебігом трирічного строку позовної давності. Суд вказав, що з моменту державної реєстрації обтяження на спірне нерухоме майно, а саме 06.09.2007, позивач на протязі 12 років могла довідатися про ймовірне порушення свого права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Всупереч вказаним нормам ст.ст. 89, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам у контексті доводів та пояснень позивача, представника відповідача Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури» про те, що позивач не була відселена та не отримала грошової чи майнової компенсації, передбаченої рішенням Харківської міської Ради народних депутатів від 14.12.1988 № 280-38, що ухвалені з цього приводу рішення виконкому Харківської міської ради та Харківської облради втратили чинність згідно чинного закону «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», внаслідок того, що забудовник ДП «Харківський завод електроапаратури», в інтересах якого було ухвалено рішення про відселення та заборону відчуження, відмовився від будівництва з огляду на його ліквідацію, а також - представників ДП «Харківський завод електроапаратури», Харківської міської ради, Харківської обласної державної адміністрації про відсутність у них доказів про те, що позивач отримала грошову чи майнову компенсації, передбаченої рішенням Харківської міської Ради народних депутатів від 14.12.1988 № 280-38.

За відсутності доказів, що свідчать про виконання забудовником зобов`язання по відношенню до Позивача щодо виплати чи невиплати їй компенсації, передбаченої рішенням Харківської міської Ради народних депутатів від 14.12.1988 № 280-38 та відсутності у Харківської обласної державної адміністрації відомості про осіб, яким надано житло або які отримали грошову компенсацію по домоволодіннях, які потрапили під знесення, у тому числі по АДРЕСА_1 , слід визнати про недоведеність цих фактів у даній справі. З цього приводу спору у справі не виникало.

Покладання судом на позивача обов`язку надати докази про отримання грошової чи майнової компенсації за недоведеності вчинення відповідних дій по їх виплаті з боку відповідачів, з урахуванням того, що усі рішення з цього приводу ухвалюють саме відповідачі, є для позивача для надмірним процесуальним тягарем, тому висновок суду про недоведеність позивачем цих юридичних фактів (обставин) не відповідає принципу пропорційності, передбаченого у ст. 11 ЦПК України,

Відповідно до наказу № 277 від 03.09.2010 року В.О. Генерального директора Національного космічного агентства України Бауліна С.О. Державне підприємство «Харківський завод «Елетроапаратури» (далі- ДП «ХЗЕА») ліквідовано, для чого було утворено ліквідаційну комісію (т. 1 а.с. 85).

У своєму відзиві на позов голова ліквідаційної комісії ДП «ХЗЕА» Іванова С.В. повідомила суду, що завод відселив тільки частину мешканців кварталу, виконання рішення міськвиконкому від 13.05.1987р. № 145-48 зупинилося, оскільки відповідно до доданої до справи копії Наказу № 277 від 03.09.2010 Національного Космічного агенства України закон знаходиться в стані ліквідації. У відзиві зазначено, що оскаржуване обтяження здійснено Першої ХДНК за зверненням підприємства, який є вигодонабувачем вказаного обтяження, для захисту житла від протиправних дій, які призводили до неправомірного збільшення необхідного для відселення мешканців житла шляхом продажі громадянам приватного житла і збільшення необхідної для їх відселення жилої площі за рахунок ДП «ХЗЕА». У відзиві також зазначено, що заводом не здійснювалось відселення позивача і виплату їй компенсації вартості приватних будинків, інших споруд садиби і садових насаджень. У будинку АДРЕСА_1 мешкає лише одна людина - власниця його 168/300 частини позивач ОСОБА_1 1938 року народження, яка опинилась у складній ситуації внаслідок того, що інший співвласник там не проживає багато років, залишив житло напризволяще і їхня частина будинку розвалюється, а будинок внаслідок цього потребує повної реконструкції, позивач одинока і неспроможна людина. Виходячи з вищевикладеного ДП «ХЗЕА» не заперечує проти зняття заборони купівлі-продажу і інших операцій з нерухомістю за вказаною адресою (т. 1 а.с. 110-111).

Згаданими рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради та виконавчого комітету Харківської обласної ради, якими була відведена земельна ділянка для забудови та дозволено знесення житлових будинків не накладалось та не зобов`язувалось будь-кого накладати оскаржуване обтяження. Наведені з цього приводу доводи скарги відповідають матеріалам справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Оскільки викуп житлового будинку, власником частки якого є позивач, для забезпечення суспільних потреб, пов`язаних з будівництвом не відбувся, відповідних рішень органів державної влади або органу місцевого самоврядування про такий викуп з підстав, що передбачають можливість примусового їх відчуження з мотивів суспільної необхідності - не було ухвало, а ухваленні з цього приводу вищевказані рішення органів влади про знесення на користь забудовника та про виплату ВО «Харківський завод Електроапаратури» компенсації власникам житлових будинків їх вартість - не були реалізовані, - до спірних правовідносин має застосовуватися Закон України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» від 17 листопада 2009 року № 1559-VI (Відомості ВР України від 08.01.2010 - 2010 р., № 1, стаття 2), а також - норми ст.ст. 350, 351 ЦК України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» передбачено наступний порядок викупу земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, для суспільних потреб:

1. Викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, здійснюється шляхом укладення договору купівлі-продажу, що підлягає нотаріальному посвідченню. У разі надання особі у власність земельної ділянки чи іншого майна замість викупленого може укладатися договір міни.

2. Викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, може здійснюватися лише за згодою їх власників.

У разі досягнення згоди щодо викупу земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, сторони укладають договір купівлі-продажу (іншого правочину, що передбачає передачу права власності).

3. У разі якщо протягом одного року з дня прийняття рішення про викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, для суспільних потреб (крім випадків, коли допускається примусове відчуження цих об`єктів з мотивів суспільної необхідності) договір купівлі-продажу (іншого правочину, що передбачає передачу права власності) з власником земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, не укладений, таке рішення втрачає чинність.

Рішення про викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, для суспільних потреб з підстав, які допускають примусове відчуження цих об`єктів з мотивів суспільної необхідності, втрачає чинність у разі, якщо протягом одного року з дня прийняття рішення відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування не звернувся до суду з позовом про примусове відчуження цих об`єктів або якщо рішення суду про відмову у задоволенні цього позову набрало законної сили.

Рішення про викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, для будівництва, капітального ремонту, реконструкції та обслуговування автомобільних доріг, мостів, естакад та об`єктів, необхідних для їх експлуатації, втрачає чинність, якщо протягом трьох років з дня прийняття рішення відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування не звернувся до суду з позовом про примусове відчуження цих об`єктів або якщо рішення суду про відмову в задоволенні цього позову набрало законної сили.

У разі втрати чинності рішенням про викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з підстав, які допускають примусове відчуження цих об`єктів з мотивів суспільної необхідності, прийняття рішення про викуп таких об`єктів з цих же підстав допускається не раніше ніж через два роки.

Згідно п.п. 2.4 Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.05.1987р. № 145-48 визначено, що будівництво житлового кварталу повинно бути здійснено до 1990 року.

Таким чином, відповідно до згаданої норми ст. 12 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» вищевказані рішення органів місцевої влади про викуп будинку, співвласником якого є позивач, втратили чинність і тому протилежні висновки суду першої інстанції з цього приводу є помилковими.

Згідно ст. 13 вищевказаного Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» власник земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, щодо яких органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування прийнято рішення про викуп для суспільних потреб, до переходу права власності на таку земельну ділянку, інші об`єкти нерухомого майна, що на ній розміщені, до держави чи територіальної громади має право володіти, користуватися та розпоряджатися цими об`єктами на власний розсуд, отримувати доходи та здійснювати витрати, пов`язані з використанням земельної ділянки за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 350 ЦК України викуп земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, приватної власності для суспільних потреб чи їх примусове відчуження з мотивів суспільної необхідності здійснюються в порядку, встановленому законом.

У частині першій статті 351 ЦК України також передбачено, що право власності на житловий будинок, інші будівлі, споруди, багаторічні насадження може бути припинене за згодою власника у разі викупу земельної ділянки, на якій вони розміщені, для суспільних потреб чи за рішенням суду в разі її примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності з обов`язковим попереднім і повним відшкодуванням їх вартості.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що належна позивачу частка жилого будинку перебуває під захистом міжнародного права. Так, згідно з ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В цьому контексті підлягає до застосуванню правовий висновок щодо «належного врядування», який був висловлений Європейським судом з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04).

Аналізуючи послідовність дій національних органів влади щодо у питанні надання земельної ділянки з точки зору Конвенційних гарантій Європейський Суд у п. 70 згаданого рішення підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Виходячи з наведених обставин та норм права колегія суддів прийшла до висновку, що у даному випадку збереження існуючого стану речей із обтяженням належної позивачці частки житлового будинку не відповідає меті, з якою це обтяження було накладено - забезпечення забудови, яка виявилася відтермінованою на невизначений час, внаслідок чого власник тривалий час, більше 12 років не взмозі ані розпоряджатися своїм приватним майном, ані отримати відповідну компенсацію, що не відповідає принципу правової визначеності та належному врядуванню, що урахуванням похилого віку позивача накладає на неї непропорційне обмеження конституційного права власності, яке також захищається вказаними нормами конвенційного міжнародного права.

З огляду на знаходження зацікавленої особи - забудовника ДП «ХЗЕА» у стані ліквідації суд апеляційної інстанції за відсутності з цього приводу у справі відповідних доказів також не вбачає суспільної необхідності подальшого збереження обтяження права власності позивача у вигляді заборони відчуження нерухомого майна.

Відтак суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її порушеного права власності шляхом скасування такої заборони та задоволення даного позову.

Щодо спливу строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, зокрема у ч. 1 визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У даному випадку про наявність заборони відчуження позивач дізналася у зв`язку з легалізацією самочинних прибудови до будинку та підготовки до відчуження у 2018 році.

Ці обставини підтверджуються довідкою КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 13.11.2018 № 1048924, з якої вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи відсутні обтяження/обмеження житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 79).

Однак, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який був сформований 08.02.2019, згаданий будинок обтяжений забороною, зареєстрованою 06.09.2007 реєстратором Першої ХДНК на підставі рішення б/н від 21.12.1987 Облвиконкома (т. 1 а.с. 90).

Інших доказів про те, що позивач дізналася про наявність вказаної заборони, яку вона оспорила до суду 08.02.2019 матеріали справи не містять. Тому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України вважається, що на день звернення позивача до суду трирічний строк позовної давності не сплив, і відсутні підстави для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України. Тому порушене право позивача підлягає захисту судом.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд помилився із застуванням норм матеріального права, тому відповідно до п.п. 3. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції задовольняє скаргу та рішення суду першої інстанції скасовує, із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Внаслідок задоволення скарги та ухвалення нового рішення згідно п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір відшкодовується відповідачем у розмірі 768,40 грн (т. 1 а.с.1) за подання позову та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн. (т. 1 а.с.173), а всього 2130,40 грн.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376,381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваля Анатолія Павловича - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2021 року- скасувати, та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати обтяження «заборона» (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 5612440, зареєстрованим 06.09.2007 р. Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі: рішення б/н , 21.12.1987р., Облвиконком, яке внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна згідно архівного номеру 2780921HARKOV1, архівна дата 19.04.2001, дата виникнення 18.04.2001, номер реєстру 14091, будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з Харківської обласної державної адміністрації (,61002, м. Харків, вул.Сумська,64), Харківської міської ради (, 61200, м.Харків, майдан Конституції,7), Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2130,40 грн., стягнувши по 710,13 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.