ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 645/1607/17

провадження № 22-ц/818/1669/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

особа, яка звертається з апеляційною скаргою: Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою Харківської міської ради в особі представника Артамонова Олександра Вікторовича, на заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2017 року, постановлене у складі судді Бабкової Т.В., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона на підставі ордеру була

вселена до квартири АДРЕСА_1 та є основним квартиронаймачем. В січні 2015 року відповідач добровільно залишив житлове приміщення за місцем реєстрації. В подальшому ОСОБА_2 не виявляв бажання користуватися вказаним житлом. Він не є членом її сім`ї, не веде сумісного господарства з основним квартиронаймачем. Будучи пенсіонером, позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Всі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, вищезазначеного приміщення та правила користування житловим приміщенням виконуються виключно позивачем, у зв`язку з чим вимушена була звернутися до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , 1996 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.03.2020 року вправлено описку у другому абзаці резолютивної частини заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11.09.2017 р. та вірно зазначено: «Визнати ОСОБА_2 , 1996 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ».

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник Харківської міської ради вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що предметом доказування у даній справі є також з`ясування причин відсутності відповідачів понад встановлені законом строки. Вказує, що судом першої інстанції не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи, не надано відомостей щодо виїзду відповідача за кордон. Наголошує, що визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 порушує його конституційне право на житло, що закріплено у ст. 47 Конституції України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга представника Харківської міської ради підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.1978 року виконавчим комітетом Ленінської Ради депутатів трудящих м. Харкова ОСОБА_1 виданий ордер на житлове приміщення, із зазначенням, що її сім`я складається з 2-х чоловік, які мають право на зайняття однієї кімнати в квартирі АДРЕСА_3 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 , основний квартиронаймач, ОСОБА_3 , її син.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої КП "Жилкомсервіс" за № 944 від 28.03.2017 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1944 року народження, з 21.12.1978 року, ОСОБА_3 , 1974 року народження, з 10.01.1991 року, ОСОБА_2 , 1996 року народження, з 20.02.2006 року.

На підставі рішення виконкому Фрунзенської районної ради в м.Харкові № 14/3 від 07.02.2006 року ОСОБА_3 був визнаний опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., і з того часу ОСОБА_2 за згодою позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримав право користування в квартирі АДРЕСА_1 та фактично проживав у вказаному житловому приміщенні.

На підставі рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради в м.Харкові № 175/15 від 16.12.2008 року «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, припинення опіки над малолітнім ОСОБА_2 та влаштуванням його до приватного навчального комплексу «Карітас-Харків» відповідач ОСОБА_2 перебуває на повному державному забезпеченні у Кочетоцькій школі-інтернаті та відповідно не користується квартирою АДРЕСА_1 .

З акту про обстеження про не проживання особи від 05.04.2017 року вбачається, що під час обстеження встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , основний квартиронаймач, ОСОБА_3 , її син; ОСОБА_2 . Фактично в квартирі мешкає ОСОБА_1 . Особистих речей ОСОБА_2 не встановлено. В січні 2014 року ОСОБА_2 добровільно залишив житлове приміщення за місцем реєстрації. З січня 2014 року по теперішній час ніхто з сусідів ОСОБА_2 не бачив. Всі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, вищезазначеного приміщення, правила користування житловим приміщенням та сплату за надані комунальні послуги виконуються виключно позивачем.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, у ній зареєстровані: ОСОБА_1 , 1944 року народження, з 21.12.1978 року, ОСОБА_3 , 1974 року народження, з 10.01.1991 року, ОСОБА_2 , 1996 року народження, з 20.02.2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був вихованцем дитячого будинку, із яких причин не мешкає у спірній квартирі із акту, наданого позивачем на обґрунтування своїх доводів, не вбачається.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що відповідач з січня 2015 року не проживає у спірній квартирі, за комунальні послуги не сплачує, не є членом її родини.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж півроку не проживає у спірній квартирі.

Показання свідків, допитаних судом першої інстанції, не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки вони у вказаній квартирі не мешкали та не мешкають, обставини щодо не проживання у ній відповідача їм відомі зі слів позивачки.

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні були бути надані позивачкою.

Колегія суддів зазначає, що жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано.

Отже, висновки суду першої інстанції не є обгрунтованими.

Матеріали справи містять свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 31.01.2020 року видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), з якого вбачається, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а.с. 91).

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Колегія суддів, всебічно з`ясувавши обставини справи та надані докази, дійшла висновку про доцільність закриття провадження у справі з наступних підстав.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).

Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Предметом спору в даній справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Оскільки дані спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі - закрити.

Згідно ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 367, 374, 377 ч. 1, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради в особі представника Артамонова Олександра Вікторовича задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - закрити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна