ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1801/21 Справа № 202/3628/20 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що 21 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № DNDZGI, згідно умов якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 160 000,00 грн на термін до 21 лютого 2020 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, ОСОБА_1 належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. Станом на 22 травня 2020 року за відповідачем по укладеному з позивачем кредитному договору № DNDZGI від 21 лютого 2008 року наявна заборгованість на загальну суму 2 616 445,23 грн, яка складається з наступного: 151372,05 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 655140,89 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1809932,29 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Кредитодавцем на свій розсуд було змінено суму виниклої заборгованості на 806512,94 грн, яка складається з наступного: 151372,05 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 655140,89 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNDZGI від 21 лютого 2008 року у розмірі 806 512,94 грн та сплачений судовий збір по справі у розмірі 12097 грн 69 коп.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNDZGI від 21 лютого 2008 року, яка станом на 22 травня 2020 року склала 151 372 грн 05 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 2270,60 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині, АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні процентів та ухвалити нове, яким в цій частині заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № DNDZGI.

Відповідно до умов вказаного договору (п.1.1), Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 160000,00 грн, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 160000,00 грн, сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Відповідно до п.1.3 Договору, кредит надається строком погашення не пізніше 21 лютого 2020 року.

Відповідно до п.2.4. Договору, Позичальник зобов`язується щомісячно до 21 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитом відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2422,90 грн. шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок, відкритий у Кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 21 лютого 2020 року.

Судом встановлено, що, підписавши Договір про іпотечний кредит № DNDZGI від 21 лютого 2008 року, сторони обумовили всі істотні умови договору.

Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором № DNDZGI від 21 лютого 2008 року встановлено, що станом на 22 травня 2020 року заборгованість по ньому складає 2616445,23 грн, яка в свою чергу складається з наступного: 151372,05 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 655140,89 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1809932,29 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Кредитодавцем на свій розсуд було змінено суму виниклої заборгованості на 806512,94 грн, яка складається з наступного: 151 372,05 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 655 140,89 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Встановивши зазначені обставини, умови договору, невиконання відповідачем добровільно зобов`язань щодо повернення використаних кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 151 372,05 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості позовних вимог в цій частині, зокрема, посилався на безпідставність нарахування позивачем відсотків за користування відповідачем ОСОБА_1 кредитними коштами за відсотковою ставкою у розмірі 25,08 та 30 % річних.

Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині відмови у стягненні відсотків, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

У відповідності до умов Договору про іпотечний кредит № DNDZGI від 21 лютого 2008 року, підписанням цього Договору, між сторонами у справі досягнута домовленість про сплату відсотків за користування Кредитом в розмірі 15,00 % річних та відсутні умови про збільшення річної процентної ставки за користування кредитом.

Згідно розрахунку суми боргу за кредитним договором, що долучений до позовної заяви, вбачається, що з 21 лютого 2008 року процентна ставка (поточна) за користування кредитом складала 15,00 %, а починаючи з 21 липня 2008 року її було збільшено до 25,08 % на рік, а з 01 лютого 2009 року на 30 %.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умови кредитного договору від 21 лютого 2008 року хоча і містять умови про збільшення річної процентної ставки, однак Кредитор протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати її збільшення письмово повідомляє Позичальника, шляхом направлення останньому поштою відповідного повідомлення Кредитору за адресою Позичальника, що вказана у цьому Договорі, або за іншою адресою, яку Позичальник письмово повідомив Кредитору при зміні адреси. В такому повідомленні Кредитором зазначається новий розмір відсоткової ставки та дата з якої розпочато застосування цього нового розміру ставки (п.8.9).

Проте, апелянтом ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів письмового повідомлення відповідача про збільшення відсоткової ставки не надав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 15,00% річних між сторонами погоджено, про що свідчить підписаний відповідачем Договір про іпотечний кредит № DNDZGI від 21 лютого 2008 року.

Однак, вказаний договір не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що за період з 01.02.2008 року до 26 червня 2008 року позивачем нараховані відсотки за відсотковою ставкою, що не виходить за межі встановленої договором, тобто 15 %. Проте, починаючи з 21 липня 2008 року до 22 січня 2009 року, та з 01 лютого 2009 року по 21 лютого 2020 року позивач здійснював нарахування відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою у розмірі 25,08 % та 30 % відповідно.

Згідно частини 3 статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 25,08% та 30% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином, і колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова