Єдиний унікальний номер 219/9859/20
Номер провадження 22-ц/804/1332/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 219/9859/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Хліб» про визнання наказу про звільнення протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Хліб» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2021 року (суддя Фролова Н.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, текст повного судового рішення складено 09 березня 2021 року),-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Хліб» (далі ТОВ «Бахмут-Хліб») про визнання наказу про звільнення протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з відповідачем ТОВ «Бахмут-Хліб» з 20.06.2019 року вона перебувала в трудових відносинах, працювала комірником з випуску готової продукції та була звільнена 29.09.2020 року згідно наказу №372-к від 29.09.2020 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за вчинені прогули без поважних причин. Вважала звільнення протиправним та зазначила, що 22.09.2020 року вона уклала контракт з Міністерством Оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб рядового складу. Згідно витягу з наказу №270 від 22.09.2020 р. вона вважається такою, що прибула та приступила до виконання службових обов`язків у військову частину НОМЕР_1 з 22.09.2020 року на посаді кухаря господарчого відділення взводу забезпечення ремонтно-відновлювального батальйону цієї військової частини. 21.09.2020 року в неї був останній робочий день у відповідача, а 22.09.2020 року - вихідний день. Саме цього дня після підписання контракту з Міністерством оборони України вона повідомила відповідача в особі керівника відділу кадрів Котляр Н.В. про те, що нею укладено контракт з Міністерством оборони України та звернулась з письмовою заявою про те, щоб на час проходження нею військової служби за контрактом, за нею відповідач зберіг посаду зі сплатою середньої зарплатні відповідно до статті 119 КЗпП України. Вона попередила керівництво підприємства про те що з наступного дня, тобто з 23.09.2020 року, вона на роботу до ТОВ «Бахмут-Хліб» не з`явиться, згідно умов контракту з Міністерством оборони України. В неї не прийняли письмову заяву, після чого, вона вимушена була через ТОВ «Нова пошта» 22.09.2020 року направити витяг з наказу №270 від 22.09.2020 року та її заяву на адресу відповідача. Конверт з витягом з наказу та заявою був доставлений відповідачу 23.09.2020 р., що підтверджується чеком поштової організації та СМС-повідомленням кур`єра ОСОБА_2 30.09.2020 року на її банківський рахунок були зараховані гроші від відповідача. З телефонної розмови з бухгалтерією ТОВ «Бахмут-Хліб» та керівником відділу кадрів підприємства вона дізналась про те, що перераховані їй гроші є розрахунковими, а її звільнено з роботи, оскільки ніяких документів від неї підприємство-відповідач не отримувало. 02.10.2020 року вона отримала на поштовому відділенні «Укрпошти» рекомендованим листом від ТОВ «Бахмут-Хліб» попередження від 24.09.2020 року, в якому відповідач вимагає від неї в семиденний термін дати письмові пояснення та документальні підтвердження причин пропуску роботи з 23.09.2020 року, та попередив, що у разі відсутності виправдувальних документів за час відсутності на робочому місті, трудовий договір буде розірвано за ініціативою роботодавця на підставі ст.40 п.4 КЗпП України. Однак, відповідач не дочекавшись отримання нею даного листа, звільнив її за прогули без поважних причин 29.09.2020 року. Крім того зазначила, що на конверті від 24.09.2020 року з попередженням була не вірно вказана її адреса: АДРЕСА_1 , замість правильної адреси: АДРЕСА_2 . Отримавши попередження про звільнення за прогули, вона 02.10.2020 року через «Укрпошта», відправила на адресу відповідача копію контракту. 08.10.2020 року вона отримала рекомендованим листом письмове повідомлення відповідача від 30.09.2020 року про те що її звільнено за прогули 29.09.2020 року та про необхідність отримати трудову книжку, На цьому конверті адреса була вказана правильно як: АДРЕСА_2 . 19.10.2020 року вона прийшла до підприємства ТОВ «Бахмут-хліб» та принесла повторно копію контракту з наказом про зарахування її до військової частини, але їй вручили її трудову книжку з записом про звільнення за прогули та відмовили в прийомі документів. Вважала, що відповідач не мав права звільняти її за прогули, тому що завідомо знав про поважні причини її відсутності на робочому місті з 23.09.2020 року. На підставі викладеного, просила суд визнати наказ № 372-к ТОВ «Бахмут-Хліб» від 29.09.2020 року про звільнення її з посади комірника з відпуску готової продукції з 29.09.2020 року за вчинені прогули без поважних причин в період з 23.09.2020 року по 29.09.2020 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України протиправним, скасувати його та поновити її на роботі в ТОВ «Бахмут-Хліб» на посаді комірника з відпуску готової продукції.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Бахмут-Хліб» № 372-к від 29.09.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Поновлено з 29.09.2020 року ОСОБА_1 на посаді комірника з відпуску готової продукції ТОВ «Бахмут-Хліб». Стягнуто з ТОВ «Бахмут-Хліб» в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

На вказане рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не повідомляв відповідача про укладення контракту про проходження військової служби, не подавав письмової заяви про звільнення з роботи та зберігання посади на час служби зі сплатою середньої заробітної плати відповідно до статті 119 КЗпП України, не надав підприємству жодного документу для оформлення звільнення від роботи на час проходження військової служби за контрактом. З боку військової частини НОМЕР_1 документи про укладення контракту з ОСОБА_1 теж не надходили.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку тим доказам, які були надані до справи та ухвалив обґрунтоване рішення.

Представник позивача адвокат Олицька Л.М. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Підприємство в судове засідання апеляційного суду свого представника не направило, про час та місце розгляду справи повідомлене належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, де працювала на посаді комірника з відпуску готової продукції з 20.06.2019 року.

Відповідно до копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, 22 вересня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом у Збройних Силах України строком на три роки, та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 270 від 22.09.2020 року, солдата ОСОБА_1 , яка прибула з Донецького обласного військового комісаріату Донецької області, призначену наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22.09.2020 року № 207-РС на посаду кухаря господарчого відділення взводу забезпечення ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС-788569А, з 22.09.2020 року зарахувати до списків особового складу. Вважати такою, що з 22.09.2020 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2 640 гривень на місяць, шпк «солдат».

22.09.2020 року позивачем ОСОБА_1 через ТОВ «Нова Пошта» на адресу відповідача ТОВ «Бахмут-Хліб», яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вул. Соборна, 14 було направлено заяву на ім`я директора ТОВ «Бахмут-Хліб» ОСОБА_3 , де позивач ОСОБА_1 звертається до відповідача з заявою про її увільнення від виконання службових обов`язків на період проходження військової служби за контрактом у ЗСУ на період з 22.09.2020 року на три роки зі збереженням посади та середньої заробітної плати; до цієї заяви додала витяг з наказу від 22.09.2020 року №270 про прийняття на військову службу та на підтвердження викладеного надала докази, а саме: чек ТОВ «Нова Пошта» та скріншот оформлення та відправки вказаного листа, а також скріншот смс-повідмолення ТОВ «Нова Пошта» про відправлення ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_3 від 23.09.2020 року.

Згідно з наказом № 372-к від 29.09.2020 року ТОВ «Бахмут-Хліб», ОСОБА_1 звільнено з посади комірника з відпуску готової продукції з 29.09.2020 року за вчинені прогули без поважних причин в період з 23 вересня 2020 року по 29 вересня 2020 року, за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за 16 днів невикористаної щорічної відпустки.

Відповідачем 24.09.2020 року на адресу ОСОБА_1 було направлено лист № 1134 від 24.09.2020 року, в якому пропонувалось в семиденний термін пред`явити письмове пояснення, а також документальні підтвердження причин пропуску роботи з 23.09.2020 року та попереджено її про те, що у разі відсутності виправдувальних документів за час її відсутності на робочому місці, трудовий договір буде розірвано з ініціативи роботодавця на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Вказаний лист було направлено за адресою: АДРЕСА_1 .

30.09.2020 року відповідачем направлено на адресу позивача лист № 1138 від 30.09.2020 року, яким позивача доведено до відома про те, що вона звільнена на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за вчинені прогули без поважних причин з 23.09.2020 року по 29.09.2020 року, також просять її з`явитись на підприємство ТОВ «Бахмут-Хліб» за адресою: АДРЕСА_3 для отримання трудової книжки. Вказаний лист було направлено за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані листи було отримано 02.10.2020 року та 08.10.2020 року.

02.10.2020 року позивачем ОСОБА_1 через «Укрпошта» відправлено на адресу відповідача ТОВ «Бахмут-Хліб» за адресою: м. Бахмут, вул. Соборна, 14 копію контракту, що підтверджується накладною №497 від 02.10.2020 року з описом вкладення.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 25.07.2012 року Артемівським МВ ГУМВС України Донецької області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 23 по 29 вересня 2020 року з поважних причин, оскільки з 22.09.2020 року уклала контракт та наказом № 270 від 22.09.2020 року була зарахована до списків особового складу військової частини, що передбачено статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач зверталася до відповідача із заявою про її увільнення від виконання службових обов`язків на період проходження військової служби за контрактом у ЗСУ на період з 22.09.2020 року на три роки зі збереженням посади та середньої заробітної плати, звільнена була 29.09.2020 року, тобто у момент проходження військової служби, тому звільнення позивача із займаної посади було проведено відповідачем з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, а наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства випливає, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявність особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Встановлено, що ОСОБА_1 прийняла умови контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного з Міністерством оборони України, строком на три роки, з 22 вересня 2020 року відповідно до контракту.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Питання наявності особливого періоду в Україні поза межами строків мобілізації було предметом розгляду Вищого адміністративного суду України, який у постанові від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14 дійшов висновку, що закінчення заходів мобілізації не припиняє особливий період. Крім того, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особливий період не пов`язується з проведенням мобілізації та введенням воєнного стану.

Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». До теперішнього часу рішення про функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таку саму правову позицію сформовано і в інших постановах Верховного Суду, зокрема від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц; у справі №727/2187/16-ц; у справі № 640/4439/16-ц ; у справі 211/1546/16-ц.

За пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За вказаних підстав була звільнена позивачка, проте відповідачем не враховано, що позивачка була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки з 22 вересня 2020 року приступила до виконання службових обов`язків у військову частину НОМЕР_1 . Зазначене підтверджено відповідними доказами.

Встановивши з досліджених доказів, що позивача звільнено з займаної посади з порушенням норм законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання роботодавцем норм законів, які регулюють спірні відносини, що призвело до незаконного звільнення позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не повідомив відповідача про укладення контракту про проходження військової служби, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які суд визнав належними та допустимими.

Разом з тим, відповідач на спростував наданих позивачем доказів щодо своєчасного направлення позивачем на адресу підприємства заяви від 22.09.2020 року та витягу з наказу від 22.09.2020 року №270 про прийняття її на військову службу.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та по суті зводяться до переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для поновлення позивача на роботі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Хліб» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 18 травня 2021 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич