Провадження № 2/235/1049/21
Справа № 235/2347/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Лебеденко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02.12.1997 року по 17.02.2013 року він перебував в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», працюючи з 01.02.2006 року по 17.02.2013 року гірничим робочим очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. 17.02.2013 року наказом №436/к від 18.02.2013 року позивача було звільнено за ст.38 КЗпП України.

В умовах впливу шкідливих факторів він працював більше 30 років.

В результаті тривалої роботи в умовах шкідливих факторів на вугільних підприємствах позивач захворів на професійне захворювання, та у зв`язку з загостренням він звернувся до лікарні. З моменту звернення до лікарні він тривалий час перебував на лікуванні у різних лікувальних закладах, однак покращення стану здоров`я так і не відбувалося.

20.06.2020 року позивача було госпіталізовано до Клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» та 28.07.2020 року Центральна лікарсько-експертна комісія Клініки професійних захворювань Державної установи Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» надала медичний висновок за № 25/559 про наявність у позивача професійного захворювання - «Пневмоконіоз (t/р;1/1), ЛН І-ІІ ст. (один-два) за змішаним типом. Захворювання професійне, встановлено вперше.

Обґрунтуванням для встановлення професійної захворювання явились: клініко-рентгенологічні дані; динаміка захворювання; умови праці, надані в інформаційній довідці від 27.03.2020 р. за № 04.3-13-4/1920/20, згідно якої хворий під час роботи підлягав дії пилу, концентрації якого перевищували ГДК (до 93,1 мг/м 3 , при ГДК - 10,0 мг/м 3 ); фізичних навантажень, робочої пози, нахилів корпусу вище допустимих параметрів; профмаршрут (більше 30 років шкідливого виробничого стажу).

27.08.2020 року було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), про що було складено Акт по формі П-4, який затверджений 28.08.2020 р. Т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Г.В. Зуб.

В Акті зазначено, що професійне захворювання виникло у позивача у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємствах вугільної промисловості України, в тому числі ДП "ВК "Краснолиманська" - в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми. Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): пил переважно фіброгенної дії: викопне вугілля та вуглецевопородний пил з вмістом вільного діоксиду кремню до 5% (4%) - фактична величина 93,1 мг/ м , при нормативному значенні 10 мг/м 3.

28 грудня 2020 року у зв`язку з професійним захворюванням позивачу було встановлено третю групу інвалідності безстроково, рекомендовано "Д" облік у терапевта.

Крім того, 28.12.2020 року йому було встановлено безстроково 40% втрати професійної працездатності за захворюванням пневмоконіоз та рекомендовано медикаментозне, санаторно-курортне лікування.

Внаслідок професійного захворювання позивачу була заподіяна моральна шкода. Наслідки зазначених захворювань викликають у нього фізичні і духовні страждання через незворотність втрати працездатності, неможливості продовження професійної роботи, необхідності вжиття реабілітаційних заходів та проходження лікування для підтримання здоров`я, неможливості вести повноцінний спосіб життя, що впливає на його звичайний життєвий уклад, призводить до психологічного дискомфорту і вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Позивача переслідує задуха при помірному фізичному навантаженні, кашель, переважно сухий, втомленість. У нього загальна слабкість, головокружіння, а також дратівливість, різні зміни настрою. Він був здоровою людиною, мав пристойну роботу, добрий заробіток, міг подбати про свою родину, був упевнений у своїх силах. Зараз він хвора людина, інвалід, який постійно відчуває фізичний біль. Через професійне захворіння він зі здорової людини перетворився на хворого, який вимушений постійно лікуватися. Лікування позивач продовжує і до теперішнього часу.

Через погіршення стану здоров`я позивач вимушений був звільнитися з шахти. Зараз перебуває на пенсії. Однак, у зв`язку з тим що в нього погане здоров`я через професійне захворіння, він не має можливості вже тривалий час працювати. Це поставило його у незручне становище, оскільки він не може матеріально забезпечувати свою родину на тому ж рівні, коли працював. Його заробітна плата була основним засобом для існування його родини. Це завдає багато неприємних відчуттів. До того ж в даний час практично всі кошти родини спрямовані на відновлення здоров`я позивача.

З урахуванням свого фізичного та душевного стану позивач відчуває себе втраченою для суспільства та родини людиною. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров`ї, а також на загальному стані. Він знаходиться в пригніченому стані через те, що можливість повного відновлення здоров`я немає. Відносини в моєї родині погіршилися, він став інвалідом, позбавлений можливості повноцінно виконувати свої сімейні обов`язки по дому, усі турботи по житлу лягли на дружину, яка повинна здійснювати догляд за ним.

Усі ці фактори викликають у позивача негативні емоції й переживання. У зв`язку з професійним захворюванням було порушено його нормальні життєві умови та йому доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 100000 грн. та вважає, що ця сума лише частково компенсує йому ті моральні страждання, які він переживав, продовжує переживати, і буде переживати ще тривалий час.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 100000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності у зв`язку з професійним захворюванням.

Ухвалою суду від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують, його права та законні інтереси. На думку відповідача заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

В якості підстав для стягнення моральної шкоди позивачем зазначено той факт, що відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 27.08.2020 року позивачу встановлено професійне захворювання та пов`язаними з цим моральними стражданнями, а також той факт, що згідно довідки МСЕК від 28.12.2020 року йому встановлено ступінь втрати працездатності - 40% втрати профпрацездатності, 3 група інвалідності безстроково.

Однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення профзахворювання у позивача.

Згідно п.17 акту форми П-4 від 27.08.2020 року зазначено «професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на різних підприємствах вугільної промисловості України, а саме шахта ім. Т.Г. Шевченка, шахта Красноармійська-Західна №1, ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дії шкідливих факторів».

Укладаючи з позивачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачеві було роз`яснено під розпис його права та обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки.

За роботу у шкідливих та небезпечних умовах праці позивач, відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці», користався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, пільговою пенсією, оплатою праці у підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, позивач був повідомлений про ті шкідливі фактори роботи та наслідки їх впливу на його організм, але тим не менш продовжував працювати знаючи про те, що подальша трудова діяльність може призвести до погіршення здоров`я та користався тими пільгами й компенсаціями, що передбачені для тих, хто працює в таких умовах, але ще й продовжував трудову діяльність.

На думку представника відповідача, для настання відповідальності за нанесення моральної шкоди позивачу відповідачем не має об`єктивного безпосереднього причинного зв`язку між діями заподіювана шкоди та наслідками, що настали. Позивач не довів, що саме та які дії стали причиною заподіяння йому моральної шкоди ДП «ВК «Краснолиманська».

Весь період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач відповідала функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній (при вступі на роботі) та періодичні медогляди позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв на стан здоров`я позивача не було зафіксовано.

Враховуючи вищевикладене, на думку відповідача, відсутні докази протиправних дій відповідача, що спричинили втрату позивачем працездатності, та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням.

В матеріалах цивільної справи відсутні розрахункові документи (чеки, касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрачення коштів на придбання в період лікування лікарських препаратів, зазначених в довідках лікаря, що є єдиними належними та допустимими доказами, які можуть свідчити про понесення позивачами витрат на лікування та придбання ліків, оскільки розрахунковий документ свідчить про укладання договору роздрібної купівлі-продажу товару, яким є лікарські засоби.

На думку представника відповідача, висновок МСЕК про відсоток відшкодування професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціальної експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні прояви стану постраждалого.

Представник відповідача просить суд врахувати і той факт, що позивач перший раз звернувся за мед. допомогою з приводу пневмоконіоза, ЛН I-II ст. (один-два) за змішаним типом (згідно виписки з амбулаторної картки № 545 від 03.08.2020 року, яка долучена до позовної заяви). Підтверджень, що позивач хворів на профзахворювання, коли працював на ДП «ВК «Краснолиманська», або регулярно звертався за мед. допомогою в мед. заклади у період своєї праці не має, що підтверджується п. 15 Акту П-4 від 27.08.2020 року). Мед. огляди з 1997 року позивачем, в період праці, пройдені без зауважень на хр. захворювання, до роботи «ПРИДАТНИЙ», на «Д» обліку не перебував, за 1997-2013 роки - лікарняних листів по профзахворюванню не зареєстровано.

Тобто, на думку представника відповідача, позивач умисно погіршував свій стан здоров`я з 1997 -2013 року, і лише у 2020 році звернувся за мед. допомогою по встановленню профзахворювання та довів до 40% втрати працездатності, бо знав про свій стан здоров`я, але продовжував багато років працювати у вугільних підприємствах.

Виходячи з доданої до позовної заяви довідки МСЕК від 28.12.2020 р. у позивача встановлено 3 групу інвалідності, яка виражається помірними або незначними розладами різноманітних функцій організму. Люди, яким присвоєно 3 група інвалідності залишаються повноправними членами нашого суспільства. Таким чином інвалідність є робочою, та може бути відновлена під впливом лікування та реабілітаційних заходів.

Таким чином, посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що Позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у зв`язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя, на думку Відповідача, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

В додаткових поясненнях представник відповідача зазначив, що у разі вирішення справи на користь позивача, в процесі виконання судового рішення відповідач виступає в ролі податкового агенту, тож з метою уникнення непорозумінь зі стягувачем в майбутньому, просить суд зазначити в судовому рішення, що присуджені до стягнення суми з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів, в розмірі, який перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Від позивача та представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають.

Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.

Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні.

Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі з 02.12.1997 року по 17.02.2013 року, працюючи з 01.02.2006 року по 17.02.2013 року гірничим робочим очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. 17.02.2013 року звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.6-9).

Стаж роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів склав 15 років 02 місяці 12 днів, за професією 14 років 11 місяців 09 днів, загальний стаж 39 років 03 місяці 16 днів.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по формі П-4 від 27.08.2020 року, затвердженого Т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Г.В. Зуб 28 серпня 2020 року, в пункті 17 якого вказано що, професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на різних підприємствах вугільної промисловості України, а саме шахта ім. Т.Г. Шевченка, шахта Красноармійська-Західна №1, ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми.

У пункті 18 акту визначена причина виникнення хронічного професійного захворювання: пил переважно фібро генної дії: викопне вугілля та вуглецевопородний пил з вмістом вільного діоксину кремнію до 5% (4%) фактична величина 93,1мг/м3, при нормативному значенні 10мг/м3 (а.с.10-12).

В період з 20.07.2020 року по 03.08.2020 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» з діагнозом: Пневмоконіоз (t/р;1/1), ЛН І-ІІ ст. (один-два) за змішаним типом - захворювання професійні, встановлені вперше Державною установою «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» (а.с.17).

Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 28.07.2020 року № 25/559 ОСОБА_1 встановлено діагноз: Пневмоконіоз (t/р;1/1), ЛН І-ІІ ст. (один-два) за змішаним типом - захворювання професійні, встановлені вперше Державною установою «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» (а.с.16).

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 28.12.2020 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності професійне захворювання, огляд проведено повторно, інвалідність встановлена з 24.12.2020 року безстроково. Ступінь втрати працездатності у відсотках за сукупністю складає 40%. Потребує медикаментозного, санаторно-курортного лікування, «Д» терапевта (а.с.13,14).

Позивач неодноразово перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з приводу пневмоконіозу (а.с.18, 19, 20-22).

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз`яснень, наданими в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків.

Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов`язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідності встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють моральні та фізичні страждання.

В рішенні Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Також роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використання засобів колективного та індивідуального захисту, виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із професійним захворюванням, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв`язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, медичними документами. Сам факт ушкодження здоров`я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань.

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров`я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках. Також, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, визначальним є необхідність у медикаментозному та санаторному лікуванні позивача, якому для відновлення стану здоров`я потрібен певний час та грошові кошти.

Розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також можливості відновлення здоров`я позивача.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 40000 гривень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст.141 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позов надійшов до суду в березні 2021 року розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, становить 363,20 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.153, 237-1 КЗпП України, ст. ст.4, 5, 10, 12, 81, 89, 141, 223, 265, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , на користь ОСОБА_1 , у якості відшкодування моральної шкоди 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок, з утриманням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , на користь держави судовий збір 363 (триста шістдесят три) гривні 20 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду або через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, а також відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Адреса: АДРЕСА_1 . ІПН НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 . Місце знаходження: АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 4498 від 05.092012 року.

Відповідач: Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська», , місцезнаходження: Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9.

Третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, 5, .

Повний текст рішення виготовлено 06 травня 2021 року.

Суддя: