Справа № 308/610/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 серпня 2021 року у складі судді Зарева Н.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що наказом Комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради № 59-к від 16.12.2020 року вона звільнена з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 23.06.2020 року за безперервні прогули без поважних причин від 24.06.2020 по 15.12.2020. Своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, з огляду на те, що причини її відсутності на роботі є поважними та були відомі роботодавцю. Зокрема, з 24.06.2020 по 15.12.2020 року вона знаходилась на амбулаторному лікуванні в КНП «Ужгородський міський центр ПМСД», що підтверджується відповідними листками непрацезданості. Про вказаний факт вона повідомляла керівництво музею листом від 07.09.2020 року та в телефонному режимі безпосереднього керівника структурного відділу, в якому вона працювала. Окрім цього, позивач посилається на те, що в оскаржуваному наказі не зазначено точні відомості про дату та суть прогулів, підстави для прийняття наказу суперечать фактичним обставинам справи, оскільки нею, на вимогу керівництва надано пояснення з приводу причин її відсутності на роботі.

За вказаних обставин, позивачка просила: визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків директора комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради з 24 червня 2020 року; стягнути з комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 66640 гривень із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів, а також 10 000 гривень моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків директора комунального закладу "Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького" Закарпатської обласної ради № 59 від 16 грудня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 "Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника відділу науково-освітньої роботи комунального закладу "Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького" Закарпатської обласної ради з 24 червня 2020 року. Стягнуто з комунального закладу "Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького" Закарпатської обласної ради (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Капітульна, 33, код ЄДРПОУ - 022262860) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ): середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37 547,85 (тридцять сім тисяч п`ятсот сорок сім гривень 85 коп.) із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів; 2 000,00 грн (дві тисячі гривень 00 коп.) моральної шкоди; 1997,60 грн (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто сім гривень 60 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

На дане рішення Комунальний заклад «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначено, що суд дійшов помилкового висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства та необґрунтовано її поновлено на роботі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого з ініціативи роботодавця, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь-які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися в користь працівника.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 наказом №67-к від 19.12.2016р. прийнята на роботу в Закарпатський обласний краєзнавчий музей ім.Т. Легоцького організатором екскурсій відділу науково- освітньої роботи.

Наказом №82-к від 12.05.2017 р. позивачка переведена на посаду старшого наукового співробітника відділу науково-освітньої роботи.

Наказом №59 к від 16.12.2020 року позивачку звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст 40 КЗпП України з 23.06.2020 року за безперервні прогули без поважних причин від 24.06.2020 по 15.12.2020 року.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачку незаконно звільнено із займаної посади.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із п. 4 ст.40КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або повноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно із ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 148 ЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Згідно із ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівнику під розписку.

В п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення оскаржуваного наказу від 16 грудня 2020 року № 59-к про звільнення позивачки з роботи слугував акт про відмову від надання пояснень від 16.12.2020 року, в якому зазначено, що комісією у складі заступника директора по господарській частині ОСОБА_2 , провідного юрисконсульта ОСОБА_3 та т.в.о. інспектора по кадрам ОСОБА_4 засвідчено факт відмови позивачки від надання обґрунтованих пояснень поважності неявки за період з 24.06.2020 року по 15.12.2020 року.

Суд першої інтенції правильно вказав, що обставини зазначені в даному акті не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, зі змісту копії пояснення позивачки від 16.12.2020 року, наданого директору закладу, та доданого відповідачем до відзиву, вбачається, що остання повідомляла роботодавця про те, що вона перебуває на лікарняному з 24.06.2020 року, а самі листки непрацездатності зможе здати в бухгалтерію закладу тільки після того, як відвідування громадянами лікувального закладу буде повноцінно відновлено у зв`язку з карантинними обмеженнями, у той час як в акті засвідчений факт відмови від надання таких пояснень.

Про те, що відповідачу було відомо про перебування позивачки на лікарняному з 24.06.2020 року свідчить визнання даного факту відповідачем у відзиві на позов, а також наявність даної інформації в документах, поданих відповідачем, а саме; в доповідній записці ОСОБА_5 від 27.08.2020 року; в акті про відсутність на роботі співробітника від 31.08.2020 року; в листі позивачки від 07.09.2020 року, на якому міститься резолюція директора закладу, в акті про відсутність працівника на робочому місці від 10.12.2020 року; в поясненнях ОСОБА_1 від 16.12.2020 року; у вимозі від 16.12.2020 року, та в інших документах. Тобто, відповідачу достеменно було відомо, що позивачка з 24.06.2020року перебувала на лікарняному.

В судовому засіданні судом першої інстанції оглянуті оригінали листків непрацездатності серії АДН №№ 523510, 523519, 283972, 283975, 283977, 283986, 283988, видані КНП «Ужгородським міським центром ПМСД», якими підтверджено, що позивачка в період часу з 24.06.2020 року по 15.12.2020 року перебувала на лікарняному. Зазначені листки непрацездатності зареєстровані сімейним лікарем, що підтверджено оглянутим та дослідженим в судовому засіданні за участю представників сторін журналом обліку лікарняних листків КНП «Ужгородський міський центр ПМСД", наданим суду на виконання ухвали про витребування доказів.

Заперечення відповідача з приводу окремих помилок, допущених під час заповнення листків працездатності, недотримання окремих реквізитів, визначених відповідними інструкціями щодо їх змісту та форми, під час їх заповнення лікарем, не залежать від волі позивачки та не спростовують факту наявності у неї хвороби, на яку посилається остання як на підставу її відсутності на роботі у вищевказаний період.

З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що позивачем належними та допустимими доказами доведено поважність її відсутності на роботі у період часу з 24.06.2020 року по 15.12.2020 року та неправомірність винесення відповідачем наказу про звільнення позивачки з роботи. Натомість відповідачем не доведено наявність законної підстави для звільнення позивачки в зв`язку з допущеним прогулом.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Оскільки звільнення позивачки відбулося з порушенням норм трудового законодавства, суд обґрунтовано задовольнив її вимогу про поновлення на роботі.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом розраховано у повній відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, правильність його не оспорюється.

Щодо заявлених позивачкою вимог про відшкодування моральної шкоди, то такі вимоги ґрунтуються на положеннях ст. 237-1 КЗпП України і є підставними.

Посилання апелянта на недоведеність спричинення позивачці моральної шкоди апеляційний суд відхиляє, оскільки незаконне звільнення працівника в будь-якому разі спричиняє останньому моральної шкоди, позаяк завдає йому душевних страждань та переживань, призводить до втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вірно взяв до уваги характер порушених прав позивачки, глибину її фізичних та душевних страждань та правильно визначив моральну шкоду в розмірі 2000 грн., що відповідає засадам розумності та справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно частково задовольнив заявлений позов.

Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького» Закарпатської обласної ради, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 серпня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: