Справа № 127/9033/19
Провадження № 22-ц/801/843/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 рокуСправа № 127/9033/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Іщук Т.П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання» (далі ТОВ «ЖЕО») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в подальшому зменшуючи позовні вимоги, просило стягнути з відповідачів заборгованість з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в сумі 9137,37 грн, інфляційні втрати в сумі 13706,05 грн та 3% річних в сумі 1486,26 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач надавало послугу з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій, зокрема й мешканцям будинку АДРЕСА_1 . 01.12.2018 між ТОВ ЖЕО та співвласниками багатоквартирного даного будинку 2, укладено договір про надання послуг з управління будинком. ОСОБА_1 є власником квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаному будинку, а ОСОБА_2 користувачем.

Позивач вказує, що ТОВ «ЖЕО» надавало послуги згідно договору, однак відповідачі не виконують належним чином свої обов`язки щодо оплати послуг, в результаті чого виникла заборгованість.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території в розмірі 5405,97 грн. Вирішено питання розподілу судового збору. В решті позову відмовлено. В задоволені позову до ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «ЖЕО» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд дійшов неправильного висновку, щодо строку перебігу позовної давності, так як позивач звертався до суду із заявами про видачу судового наказу щодо стягнення боргу, тому строк перебігу позовної давності переривався, на вказану обставину суд не звернув увагу.

Також, судом неправомірно відмовлено у стягненні інфляційних втрат та 3% річних через невірність їх нарахування, суд повинен був залишити без руху позовну заяву для надання позивачем належного розрахунку.

На апеляційну скаргу відповідачі подали відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині застосування строку перебігу позовної давності, стягнення інфляційних втрат та 3% річних, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що відповідачі по справі є мешканцями квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 64,8 кв.м.

Особовий рахунок № НОМЕР_1 на дану квартиру відкритий на ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 6 ).

Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 10 січня 2013 року №25 «Про обслуговування житлового фонду» укладено з ТОВ ЖЕО договір про передачу в господарське відання житлових будинків та прибудинкові території (п.1) та ТОВ «ЖЕО» визнано виконавцем послуг з управління будинками, утримання будинків та споруд та прибудинкових територій у житловому фонді, що є комунальною власністю територіальної громади м. Вінниці (п.4), серед яких і житловий вказаний будинок (Т.2 а.с. 67-73).

22.01.2013 укладено договір про передачу в господарське відання житлових будинків та прибудинкових територій та відповідно підписаний акт прийому передачі житлових будинків та прибудинкових територій, серед яких і житловий будинок АДРЕСА_1 (Т.3 а.с.50-67).

Рішенням виконкому від 05 червня 2014 року №1329 визнано ТОВ «ЖЕО» виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та вирішено укласти з ТОВ «ЖЕО» договір на утримання житлових будинків і прибудинкових територій (п.4) (Т.2 а.с.74).

01 липня 2014 року між Вінницькою міською радою та ТОВ «ЖЕО» укладено договір на утримання житлових будинків і прибудинкових територій та відповідно підписаний з ТОВ «ЖЕО» акт прийому-передачі про прийняття на утримання та обслуговування житлових будинків, серед яких житловий будинок АДРЕСА_1 (Т.3 а.с.8-31).

Рішеннями Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 квітня 2012 року №995 та від 20 квітня 2017 року №952 затверджено порядок і періодичність надання послуг з утримання будинків та прибудинкових території та встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і прибудинкових територій та їх структури, в тому числі й по будинку по АДРЕСА_1 (Т.2 а.с.48-66).

За фактично надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території позивач щомісяця здійснював нараховування, які проводилися відповідно до даних фактичної собівартості утримання будинку по АДРЕСА_1 , який знаходиться на обслуговуванні в ТОВ "ЖЕО» (Т.1 а.с. 97-226).

Відповідно до даних оборотної відомості по квартирі відповідачів існує заборгованість з оплати утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 9137,37 грн. станом на 01 грудня 2018 року (Т.1 а.с. 8-19).

З оборотної відомості слідує, що відповідачі жодного разу за період з 01 липня 2013 року по 01 грудня 2018 не сплачували за вказану послугу.

Між сторонами виник спір щодо оплати за надані житлово-комунальні послуги.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачами своїх обов`язків щодо сплати житлово-комунальних послуг, які надає позивач, у них утворилась заборгованість, яку належить стягнути на користь позивача. При цьому суд врахував заяву відповідачів та застосував позовну давність. Також, суд першої інстанції, керуючись правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, прийшов до правильного висновку, що не зважаючи на подання позивачем заяв про видачу судового наказу, строк позовної давності не переривається, тому підлягає стягненню сума в межах строку позовної давності, тобто за три роки перед зверненням з позовом до суду.

Водночас відмовляючи в частині стягненні інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції вказував на те, що позов в цій частині не доведений, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає загальним правилам нарахування.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

П.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що позивачем виконано свої обов`язки щодо надання житлово-комунальних послуг, разом з тим відповідачами належним чином не виконуються зобов`язання щодо належної і своєчасної плати житлово-комунальних послуг.

Відтак, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачами було заявлено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до суми заборгованості нарахованої позивачем.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Так, позивач звертався до суду із заявами про видачу судового наказу, однак вказане не є підставою для переривання перебігу строку позовної давності.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що подання заяви про видачу судового наказу не може використовуватися стягувачем, як підстава для переривання строку позовної давності, а тому підлягає стягненню сума заборгованості за останні три роки перед зверненням, тобто з 27 березня 2016 року, в розмірі 5405,97 грн.

З чим погоджується апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги щодо врахування постанов Верховного Суду України у справі №6-931цс15 від 13.01.2016 та у справі № 6-214цс14 від 21.01.2015 при застосуванні строку перебігу позовної давності, не є доречними, оскільки Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 відступила від правових висновків вказаних постанов ВС України.

Вирішуючи спір щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає загальним правилам нарахування, з огляду на таке.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, Верховний Суд в постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, роз`яснив, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:

"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Однак, як вбачається із наданого позивачем розрахунку, він не відповідає формулі нарахування, які встановлені вищевказаними нормами права.

Апеляційний суд звертає увагу на таке, що скаржник в апеляційній скарзі не заперечує факт того, що розрахунок наданий ним не відповідає загальним правилам нарахування.

Крім того, ТОВ «ЖЕО» до апеляційної скарги не надано належний розрахунок заборгованості стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не приймаються до уваги, оскільки висновків суду не спростовують.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних позивачем не були доведені, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові в цій частині.

При цьому апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало