Єдиний унікальний номер 219/8121/20
Номер провадження 22-ц/804/1343/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Канурної О.Д.,

суддів: Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання: Володовського Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року у цивільній справі № 219/8121/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом (суддя першої інстанції Давидовська Тетяна Володимирівна), -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що з 21 жовтня 1982 року по 23 лютого 1996 року він працював пресувальником на гідропресах 3 розряду в пресово-волочильному цеху заводу ОЦМ ім. Е.І. Квиринга.

05 липня 1983 року о 17 год. 45 хв. під час виконання роботи з ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав виробничу травму, а саме: закритий перелом нижньої щелепи, про що роботодавцем був складений акт про нещасний випадок за формою Н-1 № 24/6 від 06 липня 1983 року.

Висновком МСЕК № 078466 від 25 жовтня 2001 року позивачу встановлено первісної безстроково 35% стійкої втрати професійної працездатності.

У зв`язку із трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві, а це підтверджується актом розслідування нещасного випадку, в нього погіршилося здоров`я, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, адже була порушена його нормальна життєдіяльність, тому що він втратив 35% своєї первісної працездатності і вимушений з цим жити.

В зв`язку з отриманою травмою він постійно відчуваю фізичну біль, адже він отримав травму обличчя, перелом щелепи та зубів, у зв`язку з чим йому постійно приходиться проходжувати лікування, на що він змушений витрачати немалі кошти, він також постійно відчуває моральні страждання, через певні фізичні вади обличчя у зв`язку із травмою, він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя, через що в нього з`явилось почуття тривоги перед майбутнім.

Враховуючи обсяг заподіяних моральних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характер та тривалість, глибину заподіяної моральної шкоди, ступень та тривалість моральних страждань, позивач вважає, що сума відшкодування заподіяної шкоди, яку повинен відшкодувати відповідач, становить 50000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 просив суд першої інстанції ухвалити рішення, яким стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків, внаслідок виробничої травми 50000,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом, в сумі 12000 грн.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, в сумі 38000 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь держави судовий збір у розмірі 201,79 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області посилається на те, що вважає рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області по справі № 219/8121/20 від 21 січня 2021 року помилковим в частині задоволення позовних вимог позивача, щодо стягнення на його користь з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 12000,00 грн. та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області просить Донецький апеляційний суд скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області по справі № 219/8121/20 від 21 січня 2021 року в частині задоволених вимог та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі; витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на позивача.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області було залишено без руху у зв`язку із пропуском строку на апеляційне оскарження.

До Донецького апеляційного суду від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та встановлено позивачу по справі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області отримана (а.с. 124).

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги ОСОБА_1 отримані (а.с. 125).

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 травня 2021 цивільну справу було призначено до розгляду на 08 червня 2021 року.

В судове засідання Донецького апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 130).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Артемівським заводом по обробці кольорових металів, працюючи на посаді пресувальника гідропресах та звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 № 24/6 від 06 липня 1983 року, а саме у п. 14-15, констатовано, що 05 липня 1983 року бригада пресувальників 1500 тн. гідравлічного пресу, у тому числі ОСОБА_1 , здійснювала пресування та у зв`язку з недосконалістю технології і обладнання, а також наявності у злитку металу сторонніх домішок у виді шматків чорного металу, стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_1 отримав травму рвана рана обличчя та підборіддя.

За висновком МСЕК № 078466 від 25 жовтня 2001 року ОСОБА_1 уперше було встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що згідно довідки МСЕК, що міститься в особовій справі потерпілого, не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 , а також матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував, що симптоми позивача, на які він посилається, були відсутні до настання нещасного випадку на виробництві (фізичні, душевні, моральні страждання), є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає.

Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 210/1715/17, провадження № 61 10990св18.

01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на жовтень 2001 року) (далі Закон), завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду,заподіяну працівником і внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-XIV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами 1, 3 статті 28 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону, Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про те, що пунктом 27 статті 77 Закону України від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «є» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими обов`язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Крім того, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30.03.2007 року виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілих на відшкодування моральних збитків, є безпідставними, виходячи з наступного.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 210/2144/19, провадження № 61 22257св19.

Доводи апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про те, що позивач звернувся до суду у 2020 році, норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, вже не діють, проте це не позбавляє позивача можливості у разі доведення ним факту заподіяння йому моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України і у даному випадку відшкодувати моральну шкоду у зв`язку з нещасним випадком на виробництві має виключно роботодавець завод ОКМ ім. Е.І. Квиринга , є безпідставними, виходячи з наступного.

Позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України).

Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати, викладеними у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, провадження № 14 463 цс 18.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки страховий випадок (встановлення стійкої втрати працездатності) стався у жовтні 2001 року, Фонд є належним відповідачем у справі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначено у пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), застосований судом закон не повинен містити жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим

Аналізуючи поняття «якість закону» ЄСПЛ у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Також, ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, провадження № 14 288цс19.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року і задоволення апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 08 червня 2021 року

Суддя: О.Д.Канурна