Номер провадження: 22-ц/813/5454/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року про затвердження мирової угоди, такою, що не підлягає виконанню, через закінчення строку, протягом якого вказана ухвала могла бути пред`явлена до виконання. На думку заявника, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, тому порядок та строк на пред`явлення її до виконання, встановлено законом, як для виконавчого листа. Оскільки такий строк закінчився, виконавчий документ, тобто ухвала суду, має бути визнаною такою, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року скасувати та заяву про визнання виконавчого документу ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року такою, що не підлягає виконанню задовольнити, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа - ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року, такою, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що пропуск строку пред`явлення виконавчого документу до виконання є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, а не для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Проте, набувши правильного остаточного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, суд разом з тим зробив помилкові висновки щодо підстав, з яких заява задоволенню не підлягає та не повністю надав оцінку встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, за якою:

1. Цінні папери, а саме прості імені акції Публічного акціонерного товариства «Гібридний соняшник» () в загальній кількості 1 745 794 (один мільйон сімсот сорок п`ять тисяч сімсот дев`яносто чотири) штуки, розподіляються наступним чином: ОСОБА_3 684 476 (шістсот вісімдесят чотири тисячі чотириста сімдесят шість) штук, що становить 32, 89 % статутного капіталу, ОСОБА_1 1 061 318 (один мільйон шістдесят одна тисяча триста вісімнадцять) штук, що становить 51 % статутного капіталу.

2. ОСОБА_1 відмовляється на користь ОСОБА_3 від належної йому частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана під час перебування у шлюбі, внаслідок чого вказана квартира вважається особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

3. ОСОБА_3 відмовляється на користь ОСОБА_1 від належної їй частки у цінних паперах простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена» (), внаслідок чого вказані акції вважаються особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

4. ОСОБА_1 зобов`язується виплатити ОСОБА_3 належну їй частку у цінних паперах простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена» у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) дол. США, а саме: по 50 000 (п`ятдесят тисяч) дол. США за перший та другий роки та 30 000 (тридцять тисяч) дол. США за третій рік.

5. У випадку невиконання або прострочки виконання відповідних умов цієї мирової угоди у передбачені нею строки ОСОБА_3 має право передати ухвалу суду про затвердження мирової угоди на примусове виконання до виконавчої служби в порядку, встановленому ст. 17, 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя - закрито.

Роз`яснено сторонам наслідки закриття провадження у справі у відповідності до ст. 206 ЦПК України.

Проте, як зазначає ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відмовився від виконання умов мирової угоди, внаслідок чого вона вимушена захищати свої інтереси через виконавчу службу та в різних судових інстанціях.

Так, 17 лютого 2015 року Приморським районним судом м.Одеси видано виконавчий лист на виконання ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2014 року щодо якої ОСОБА_1 зобов`язався виплатити ОСОБА_3 належну їй частку у цінних паперах простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена» у розмірі 130 000 дол. США, а саме: по 50 000 дол. США за перший та другий роки та 30 000 дол. США за третій рік.

Постановою заступника начальника ВДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Яровим В.М. від 26.02.2015 року відкрито виконавче провадження (том 1, а.с.200).

У травні 2015 року ОСОБА_4 зверталася до суду першої інстанції про роз`яснення ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2014 року та встановлення способу і порядку її виконання, посилаючись на те, що виконавчій службі не зрозумілий зміст виконавчих документів, виданих на підставі ухвали. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29.07.2015 року заяву ОСОБА_4 задоволено, роз`яснено ухвалу та встановлено порядок і спосіб її виконання (а.с.100-105, том 1).

Постановою в.о. начальника Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУ юстиції в Одеській області Яровим В.М. від 30.12.2016 року вищевказаний виконавчий документ повернуто стягувачу, з тих підстав, що на території Біляївського району Одеської області у боржника відсутнє майно, яке він повинен передати стягувачу (том 1, а.с.201).

Постановою Одеського апеляційного суду м.Одеси від 17.07.2019 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 29.07.2015 року про роз`яснення ухвали від 04.12.2014 року та встановлення порядку і способу її виконання скасовано та у задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовлено (а.с. 173-181, том 1).

У вересні 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду першої інстанції про видачу дубліката виконавчого листа щодо зобов`язання ОСОБА_1 виплатити ОСОБА_3 належну їй частку у цінних паперах простих іменних акціях Приватного акціонерного товариства «Селена» у розмірі 130 000 дол. США, а саме: по 50 000 дол. США за перший та другий роки та 30 000 дол. США за третій рік (а.с.192-194, том 1).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.10.2019 року заяву ОСОБА_5 задоволено та видано дублікат виконавчого листа (а.с.217-221, том 1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 02.10.2019 року про видачу дубліката виконавчого листа скасовано (а.с.23-28, том 2).

У зв`язку з тим, що ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2014 року ОСОБА_1 в частині розподілу акцій ПАТ «Гібритний соняшник» не виконується, ОСОБА_5 у грудні 2017 року звернулася до районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка утворилася у зв`язку з невиконанням Каштановим мирової угоди від 04.12.2014 року та зобов`язати його укласти з нею договір дарування 684 476 штук іменних акцій ПАТ «Гібрит соняшник», передбачених мировою угодою (а.с.70-41, том 2). Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29.10.2018 року провадження у цій справі в частині зобов`язання ОСОБА_6 укласти з Осадчою договір дарування, з ціллю передачі ОСОБА_7 на праві власності 684 476 штук іменних акцій ПАТ «Гібрит соняшник», передбачених мировою угодою, затвердженою судом 04.12.2014 закрито у зв`язку з тим, що цей спір вирішується у господарському суді (а.с.73, том 2).

Вподальшому ОСОБА_5 зверталася до районного суду з позовом до ПАТ «МТБ Банк» із заявою про здійснення безумовної депозитарної операції із переказу (переведення) з рахунку в цінних паперах ОСОБА_1 розподілених її, ОСОБА_3 за мировою угодою, затвердженою судом 04.12.2014 року 684 476 штук іменних акцій ПАТ «Гібритний соняшник» на рахунок у цінних паперах на її, ОСОБА_5 , ім`я.

Отримавши відмову від депозитарної установи, ОСОБА_5 звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до ПАТ «МТБ Банк» про зобов`язання вчинити певні дії.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_5 намагається у різний спосіб реалізувати свої права на майно, яке вона отримала у власність при поділі майна, передбаченого мировою угодою, затвердженою ухвалою суду від 04.12.2014 року.

Відповідно до частини другої статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.

Відповідно до ч.1 ст.ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст..17 ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції на момент постановлення ухвали про затвердження мирової угоди від 04.12.2014 року примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у ст.18 цього закону.

Відповідно до ст.175 ЦПК в редакції на час визнання мирової угоди судом 04.12.2014 року мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим ст.18 закону.

Відповідно до п.5 ст.3 закону (в редакції від 21.04.99 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 року №1255 положення п.5 ст.3 закону виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (04.12.2014 року) зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Відповідно правової позиції наведеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/12230/16 - за своєю правовою природою мирова угода є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спір, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а, досягнувши угоди між собою, припиняють спір. Мирова угода ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах, вона, як правило виконується добровільно. В іншому випадку мирова угода, затверджена судом, може бути підставою для примусового виконання. У разі ухилення однієї із сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов`язків за цією угодою: якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», то вона є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою; тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах; якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у Законі України «Про виконавче провадження», то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та узгоджується з поясненнями представників сторін, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 2017 року перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, яка утворилась у зв`язку з невиконанням мирової угоди, зобов`язання виконати дії передбачені мировою угодою від 04.12.2014 року, яка на даний час по суті не вирішена.

Оскільки, ухвала Приморського районного суду м. Одеси про затвердження мирової угоди від 04.12.2014 року не відповідає вимогам виконавчого документу та на момент її постановлення не являлася виконавчим документом в силу закону, безпосередньо сама по собі ухвала не могла пред`являтися до примусового виконання без виконавчого листа, який, як вбачається з матеріалів справи видався судом за заявою стягувача для примусового виконання мирової угоди.

Норма закону, що ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом з`явилася внаслідок внесення змін та доповнень в ЦПК України, які відбулися 15.12.2017 року, а тому доводи апеляційної скарги, що ухвала про затвердження мирової угоди від 04.12.2014 року є виконавчим документом є помилковими.

Виходячи з наведеного доводи апелянта про визнання виконавчого документу ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 року такою, що не підлягає виконанню з підстав пропущення строку на пред`явлення її до виконання, не може бути задоволена.

Також слід звернути увагу, що оригінал виконавчого листа, який видавався судом стягувачу за її заявою у 2015 році, і який тоді ж пред`являвся нею до виконання і перебував на виконанні державної виконавчої служби у Білявському районі Одеської області до 30.12.2016 року, коли був повернутий стягувачу через закриття виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю майна боржника на території Біляївського району Одеської області, повторно до виконання не пред`являвся. Проте заявник/апелянт ОСОБА_1 не ставить питання про визнання саме цього виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а намагається визнати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про затвердження мирової угоди від 04.12.2014 року такою що не підлягає виконанню.

Між тим, як вже зазначалося, Приморським районним судом м. Одеси з 2017 року вирішується позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про спонукання виконання мирової угоди, яка затверджена ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 04.12.2014 року.

За таких обставин, ухвала суду в частині обґрунтувань підстав відмови у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа ухвали Приморського райсуду м. Одеси від 04.12.2014 року, такою що не підлягає виконанню підлягає зміні відповідно до обґрунтувань, наведених в мотивувальній частині цієї ухвали.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 31, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року в мотивувальній частині змінити та викласти її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено: 02.12.2021 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова