04.02.2021 Провадження № 2/337/429/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Шаповалової А.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , що зареєстрований та мешкає: АДРЕСА_1 до ТОВ «Запорізький ДБК» (, м.Запоріжжя, вул.Олександра Пивоварова, буд.4), про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И В :

23.12.2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Запорізький ДБК», про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, в якому зазначив , що в день звільнення з підприємства - 29.05.2020 року з ним не проведений остаточний розрахунок, наявна заборгованість з заробітної плати в розмірі 21595 грн.26 коп, яку він просить стягнути на його користь, а також просить стягнути компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 707 грн.43 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 36475,20 грн. а також 25000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, а всього 83777,89 грн.

Ухвалою судді від 23.12.2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в спрощеному провадженні.

У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу визначений 15- денний строк з дня отримання ухвали суду на подання відзиву на позовну заяву .

18.01.2020 року відповідач надав до суду відзив, в якому заявлені позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що після звільнення позивача з підприємства, заборгованість з заробітної плати була частково погашена та наразі становить 14086, 27 грн., компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати становить, відповідно, 471,31 грн., підстави для стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Крім того, просить розглядати справу у відсутність відповідача.

27.01.2021 року позивачем надана відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду та подав клопотання про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати у сумі 21595,26 грн; компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушення строків виплати заробітної плати у сумі 707,43 грн. з утриманням відповідачем з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 42105, 60 грн. та моральну шкоду в розмірі 25000 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник просять позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання вдруге не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про розгляд справи сповіщений у встановленому порядку, у відзиві зазначив про розгляд справи у його відсутність.

У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України суд провів розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено: позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Запорізький ДБК» з 18.07.2019 року, перебуваючи на посаді охоронця диспетчерсько-охоронної служби дільниці «Завод залізобетонних конструкцій та матеріалів» Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький ДБК», що підтверджується наказом від 17.07.2019 року №119-к. 29.05.2020 року наказом №23-к позивач звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням, що підтверджується записом в трудовій книжці. В день звільнення з позивачем не проведено розрахунку та до теперішнього часу наявна заборгованість з заробітної плати.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

На теперішній час відповідно довідки від 21.01.2021 року заборгованість підприємства перед позивачем станом на 14.01.2021 року становить 14086, 27 грн.

Довідку від 01.06.2020 року, додану позивачем до позову, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до неї позивач мав заборгованість у розмірі 21595,26 станом на 01.06.2020 року, після чого відбулася часткова виплата заробітної плати. У судовому засіданні позивач пояснив, що після звільнення ому сплатили лише лікарняні у розмірі приблизно1500 грн, а суми, зазначені у відомостях, що надані до відзиву, ним отримані ще в квітні 2020 року, до звільнення, однак на підтвердження доводів жодних доказів не надав, надану відповідачем довідку про розмір заборгованості не спростував.

Довідка від 21.01.2021 року датована пізніше та охоплює більш пізній період, крім того, часткове погашення заборгованості з заробітної плати перед позивачем підтверджено наданими до відзиву копіями відомостей, які містять підписи позивача щодо отримання певних сум. Довідка скріплена підписами посадових осіб та печаткою та жодних сумнівів у суду не викликає.

За змістом частини шостої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 471,31 грн,( у тому числі за січень 2020 року- 38,90 грн , за лютий 2020 року -105,82 грн, за березень 2020 року -146,50 грн, за квітень 2020 року -105,04 грн. за травень 2020 року -75,05 грн)

Враховуючи, що згідно положень вищенаведених нормативних актів компенсація заробітної плати входить до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов`язкових платежів, то при виплаті відповідачем відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов`язкові платежі.

Відповідно до ст.1.ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати,затвердженої Наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, яка детально визначає структуру заробітної плати та те, що індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати входять до фонду додаткової заробітної плати, тому суд вважає , що останні не обмежені позовною давністю,і підлягають стягненню за весь період заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум,

Висновки з рішення КС Україні від 22.02.2012р. за № 4-рп/2012 встановлюють,що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто КСУ чітко визначився зі строком для звернення до суду, виходячи не з моменту самого звільнення, а з часу, коли підприємство фактично розрахувалось з працівником.

Слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже строк пред`явлення до суду вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується тримісячним строком, передбаченим статтею 233 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/5652/16-ц (провадження № 61-29211св18). Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. (Постанова ВС від 02.12.2020 року справа № 751/1198/18)

Позивач просить стягнути на його користь середній заробіток час затримки розрахунку при звільненні за 172 робочих дня, що становить 42105,60 грн., однак після звільнення з підприємства відповідача 29.05.2020 року звернувся до суду з зазначеними вимогами лише 21.12.2020 року, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, поважність причин пропуску суду не доведена, клопотань про поновлення пропущеного строку суду не надходило, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача щодо відсутності вини з боку відповідача у невиплаті заробітної плати суд до уваги не приймає, оскільки відсутність коштів у роботодавця не є підставою для звільнення його від відповідальності у формі виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 184/689/16-ц (провадження № 61-23744св18).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахуванням інших обставин. У даній постанові роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин(в тому числі і невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги позивача в розмірі 25000 грн є завищеними, та враховуючи характер та обсяг моральних страждань, їх тривалість та тяжкість, вину відповідача, керуючись принципами розумності та справедливості, суд приходить до висновку щодо стягнення на користь позивача 2500 грн, вважаючи таку суму достатньою сатисфакцією завданої моральної шкоди, спричиненої внаслідок невиплати суми належної йому частини заробітної плати .

Крім того, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору , пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 116, 117, 44 КЗпП України, ст. ст. ч.2 п.1 ст.141, ч.1 п.2 ст.280, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 (що зареєстрований та мешкає: АДРЕСА_1 ) до ТОВ «Запорізький ДБК» (, м.Запоріжжя, вул.Олександра Пивоварова, буд.4), про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Запорізький ДБК» (, м.Запоріжжя, вул.Олександра Пивоварова, 4, ), на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_1 ) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 14086,27 грн, компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушення строків виплати заробітної плати у сумі 471,31 гривень ( з утриманням з суми компенсації передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті) моральну шкоду у розмірі 2500 грн., а всього 17777 (сімнадцять тисяч сімсот сімдесят сім ) грн. 58 коп.

В іншій частині заявлених позовних вимог- відмовити.

Стягнути з ТОВ «Запорізький ДБК» (, м.Запоріжжя, вул.Олександра Пивоварова, 4, ) на користь держави судовий збір в розмірі 180,60 грн

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлений 5.02.2020 року. Копію рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: