Провадження № 2/537/88/2021
Справа № 537/2495/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.04.2021 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Хіневича В.І., при секретарі Гавриш А.Ю., за участі позивача - ОСОБА_1 , представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідача - ОСОБА_4 , представника відповідача - ОСОБА_5 , третьої особи - ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_7 , згідно якого прохав суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати ключі від зазначеної квартири. Також стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказав, що він - ОСОБА_1 , є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 18.06.2012 року № 519, виданою КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», інформаційною довідкою № 197233438 від 22.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до вказаної інформаційної довідки, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності від 28.07.1996 року, видане 7-ю дистанцією цивільних споруд Полтавського відділення Південної залізниці (згідно з наказом від 28.07.1996 року за № 806/48).

Іншими співвласниками вказаної квартири на праві приватної власності є ОСОБА_7 (розмір частки - 1/3) та ОСОБА_6 (розмір частки - 1/3), що підтверджується вказаною вище інформаційною довідкою № 197233438 від 22.01.2020 року.

Проте, вільно володіти та користуватися належним йому майном, а саме частиною належної йому на праві приватної власності квартири він не має можливості, оскільки відповідач та ґрунті особистих неприязних відносин, перешкоджає йому в здійснені права на проживання в даній квартирі, відповідач утримує у себе ключі від даної квартири, тим самим не надає доступу до належної йому частини житлової площі. Під час особистих зустрічей відповідач в процесі обговорення питання щодо його проживання у зазначеній квартирі вдається до погроз, нецензурно лається, веде себе неадекватно. Також відповідач, за власним розсудом, може не впускати його до квартири , не відчиняти двері, уникати будь - яких контактів, відмовлятися від зустрічей. Вирішити дане спірне питання він намагався шляхом подання відповідної заяви про вчинення кримінального правопорушення до відділення поліції №1 Кременчуцького відділу поліції ГУНП у Полтавській області з приводу того, що ОСОБА_7 не надає йому доступу до квартири АДРЕСА_2 , проте отримав лист від 01.07.2020 про відсутність ознак кримінального правопорушення та про наявність цивільно-правових відносин, які вирішуються у суді в порядку приватного звернення.

В наслідок винних і неправомірних дій відповідача, йому було завдано моральну шкоду, яка полягала в порушенні його права власності, він зазнав не мало переживань та страждань. Хвилювання та думки в аспекті вказаної вище ситуації (відсутність мешкати у житловому приміщенні, частина якого законно належить йому на праві власності), тримали його у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинула на відносин в сім`ї та із знайомими. Враховуючи викладене, він змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.08.2021 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 09.09.2020 було замінено відповідача у даній справі з ОСОБА_7 на ОСОБА_4 так, як ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, а згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі спадкового договору, 18.08.2020 року було зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

06.10.2020 від відповідача - ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення, згідно яких остання вказала, що після смерті ОСОБА_7 , вона неодноразово намагалась поговорити з ОСОБА_1 щодо купівлі його частини 1/3 квартири, але він розмовляти з нею відмовляється, вживаючи ненормативну лексику по телефону, а потім взагалі кидає слухавку. Тому домовитись з ним вона не може. Вона з 2008 року (12 років) проживає за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 у громадянському шлюбі. ОСОБА_7 інвалід другої групи, тому вони постійно були разом і їй відомо про всі його справи. Його син ОСОБА_1 ніколи йому не допомагав, та взагалі з ним не спілкувався, в квартирі не проживав, ніколи в ній не з`являвся. Десь приблизно 2009 - 2010 роках до ОСОБА_7 приходили люди з банку, та вимагали сплатити кредит сина, який той взяв під заставу житла. Саме тоді ОСОБА_7 вперше намагався розшукати сина. Через деякий час знайомі йому повідомили, що його син ОСОБА_1 програв в азартні ігри велику суму грошей, тому мати розміняла житло з більшого на менше. З того часу ОСОБА_1 почав вимагати у ОСОБА_7 , щоб останній вселив його у квартиру. ОСОБА_1 ніколи не спілкувався з батьком нормально, постійно кричав ненормативною лексикою, погрожував (неодноразово вчиняв галас в під`їзді, годинами стукав у двері, спалив дзвінок), тому ОСОБА_7 його боявся. Після полій з кредиторами, агресивної поведінки ОСОБА_1 , постійними погрозами з його боку, ОСОБА_1 почав сильно хворіти. У 2011 році ОСОБА_7 звернувся до сина з проханням допомагати сплачувати комунальні послуги, на що син його обзивав та не надавав ніякої допомоги. Оформити субсидію він не міг, заважала прописка сина. У 2019 році у ОСОБА_7 діагностували онкологічне захворювання, а ОСОБА_1 знову почав агресивно вимагати у нього одну кімнату в квартирі. Випробування судовими справами зі своїм сином він не зміг пережити, оскільки був розчарований його поведінкою, боявся його. На даний час вона проживає у вказаній квартирі. Там лежать її речі і все, що заповів їй ОСОБА_7 .. Вона дуже боїться ОСОБА_1 , хоче мирно вирішити даний спір, викупивши у нього його частину квартири.

23.10.2020 від позивача надійшла відповідь на письмові пояснення, згідно яких останній вказав, що щодо проживання, як повідомляє ОСОБА_4 в письмових поясненнях, її з 2008 року з ОСОБА_7 у вільному шлюбі, йому нічого не відомо. Жодного разу від батька та від сусідів він не чув, та ніхто інший не повідомляв йому про наявність у батька саме цивільної дружини. Повідомляли, що до його батька іноді приходить якась жінка. Перша зустріч з ОСОБА_4 трапилася у судовому засіданні у травні 2020 року. Отже, вважає, що відомості щодо цивільної дружини не відповідають дійсності. З приводу отриманих ним кредитів, вказав, що ним було оформлено споживчий кредит у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який погашено в повному обсязі. А листи, що надходили на адресу його прописки - це повідомлення щомісячні від банку про залишок кредиту, а не прострочена заборгованість, як зазначає ОСОБА_4 в своїх поясненнях. Щодо «людей з банку, які у 2009-2010 роках, які неодноразово приходили та вимагали сплатити кредит, який він нібито взяв під заставу житла» вказав, що кредит під заставу квартири він не брав, що також підтверджується Інформаційною довідкою, яка долучена до позовної заяви. Тому звертає увагу суду на те, що ОСОБА_4 даними твердженнями намагається ввести в оману суд. Щодо питання сплати комунальних платежів, вважає, що ОСОБА_4 знову намагається ввести суд в оману, так як ним постійно сплачувалися комунальні платежі у співвідношенні до своєї частки, що підтверджується копіями квитанції про сплату комунальних послуг. Відповідно до усної відповіді працівників УПСЗН Крюківського району, ТОВ «Місто для людей» батько ОСОБА_7 отримував субсидію на фактично проживаючих осіб, тобто на 1 особу, на себе в опалювальний період 2015-2018 років, так як за висновком виїзної комісії УПСЗН, яка була створена для перевірки фактично проживаючих осіб, він за адресою - АДРЕСА_1 фактично не мешкав.

26.03.2021 від відповідача - ОСОБА_4 надійшли додаткові письмові пояснення, згідно яких остання надала пояснення аналогічні поясненням, наданим 06.10.2020.

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що дії відповідача ОСОБА_4 завдали йому моральних страждань, оскільки остання мала дуже великий вплив на батька ОСОБА_8 , та під її виливом останній не давав йому ключі від квартири. Він неодноразово звертався до батька, щоб він надав йому ключі, проте останній відмовляв, вказував на те, що проживає в квартирі ОСОБА_4 .. Коли вони з ним спілкувалися, то батько просив його піти, оскільки зараз додому повернеться ОСОБА_9 . Конфліктів між ним та батьком майже не було. Був лише конфлікт з приводу сплати комунальних платежів, в зв`язку з чим він звертався до суду з вимогою про розподіл особових рахунків. Оскільки для розділу рахунків необхідно було встановити порядок користування квартирою, тому він і ставив також дану позовну вимогу в позові. Власником 1/3 частки квартири він став на підставі приватизації, яка відбулась у 1996 році. До свого повноліття він проживав разом з матір`ю, а після повноліття винаймав житло, оскільки хотів створити сім`ю, ключів від квартири в нього не було, оскільки була жива його бабуся, мати батька, і всі відносини між ними складалися на довірі. Він неодноразово приходив до батька, то чув що в квартирі хтось є, чув кроки, проте двері йому ніхто не відчиняв. Коли він запитував у батька, чому він не відчиняє двері, останній пояснював, що то мабуть ОСОБА_9 не відчинила. До ОСОБА_6 з приводу того, щоб остання надала йому ключі від квартири не звертався. 02 вересня 2020 року, після смерті батька, звертався до ОСОБА_4 з приводу того, щоб остання надала йому ключі від квартири. Однак, вона відмовила, сказала, що його нога ніколи не ступить в квартиру та ключів в нього не буде. Вважає, що маральна шкода йому завдана тим, що він вимушений тривалий час винаймати житло, та неодноразово просив у друзів переночувати. Також вважає, що перешкод разом проживати з відповідачем немає, оскільки судом виділено кожному окрему кімнату.

Представники позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позовні вимоги підтримали у повному обсязі та їх прохали задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на письмові пояснення.

Відповідач - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що ключі від квартири позивачу давати не буде. Згодна виплатити йому гроші за його частину квартири. Вважає, що їх спільне проживання неможливе, оскільки позивач не та людина, з якою можна жити в одній квартирі.

Третя особа - ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що при вирішення питання щодо вселення позивача в квартиру покладається на розсуд суду, що стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. заперечує, оскільки останньою моральна шкода позивачу завдана не була.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного.

Згідно ст..4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі №537/559/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ТОВ «Місто для людей Кременчук» про встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподіл особового рахунку встановлено, що: станом на 22.01.2020 року, квартира АДРЕСА_2 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (розмір частки - 1/3), ОСОБА_7 (розмір частки - 1/3) та ОСОБА_6 (розмір частки -1/3), що підтверджується інформаційною довідкою № 197233438 від 22.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно довідки від 18.06.2012 року № 519, виданої КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 на 1/3 частку є свідоцтво про право власності від 28.07.1996 року, видане 7-ю дистанцією цивільних споруд Полтавського відділення Південної залізниці (згідно з наказом від 28.07.1996 року за № 806/48).

Згідно з технічним паспортом, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 28,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,4 кв.м., 2-а кімната - 11.6 кв.м., кухня - 6,9 кв.м., вбиральня -1,4 кв.м., ванна кімната - 2,9 кв.м., коридор - 7.9 кв.м., лоджія - 1,4 кв.м., кладова - 0,3 кв.м., кладова - 0,2 кв.м. Загальна площа квартири - 49,0 кв.м.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_7 не проживав у вказаній квартирі з часу як пішов з матір`ю від батька, а після смерті бабусі - матері батька, зовсім не мав доступу до квартири. Комунальні послуги почав частково сплачувати у 2019 році. Звертався до батька - ОСОБА_7 з вимогою щоб вселитися у свою частку квартири, однак останній відмовив сину так як хотів спокійно дожити віку. Наразі позивач не проживає у вказаній квартирі.

Відповідач - ОСОБА_4 проживала у квартирі останні роки та доглядала за ОСОБА_7 , а після його смерті за спадковим договором, частка квартири належної ОСОБА_7 перейшла до ОСОБА_4 . Позивача у квартиру вона не впускає так, як за твердженнями останньої, боїться щоб він не вкрав її речі.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно від 01.09.2020 року серії НОМЕР_1 .

Згідно інформаційної довідки № 222076566 від 31.08.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 15.08.2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_4 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , на підставі спадкового договору №970, від 21.05.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області.

Також, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі №537/559/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ТОВ «Місто для людей Кременчук» про встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподіл особового рахунку, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином: у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 11,6 кв. м., у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виділити житлову кімнату площею 16,4 кв.м., в загальному користуванні залишити: кухню - 6,9 кв.м., вбиральню 1,4 кв.м., ванну кімнату - 2,9 кв. м, коридор - 7,9 кв.м., кладову 0,3 кв.м., кладову 0,2 кв. м, лоджію 1,4 кв.м..

При обґрунтуванні позовних вимог та в судовому засіданні позивач посилається на те, що за життя ОСОБА_1 , а після смерті останнього, відповідач ОСОБА_4 , на його неодноразові вимоги надати йому до квартири доступ, ніяким чином не реагували. ОСОБА_1 відмовлявся надавати колючі від квартири, в зв`язку з чим він звертався до ВП №1 Кременчуцького ВП в Полтавській області.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а за правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом вселення.

Як вбачається з повідомлення ВП №1 Кременчуцького ВП в Полтавській області, наданого 01.07.2020 за вих. №9142/115/108/01-2020, співробітниками ВП №1 Кременчуцького ВП в Полтавській області проводився розгляд заяви ОСОБА_1 з приводу того, що його батько ОСОБА_7 , 1944 року народження, не дає доступу до квартири АДРЕСА_2 , де ОСОБА_10 на праві власності належить 1/3 частки вказаної квартири. Проведеним розглядом звернення відсутні ознаки кримінального правопорушення, а вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в суді в порядку приватного звернення.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні будь-яких доказів на спростування вказаних тверджень позивача суду не надала, при цьому своїми показами підтвердила доводи позивача, про те, що ОСОБА_7 перешкоджав позивачу у здійснені його права на проживання у кватирі АДРЕСА_2 , а саме не надавав ключі від квартири.

Крім того відповідач ОСОБА_4 підтвердила, що ключі від кватири АДРЕСА_2 вона не дає, та надавати наміру немає, оскільки проживати з ним в одній квартирі не бажає.

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, внаслідок дій відповідача, які полягають у створенні перешкод позивачу у його вільному доступі до належної йому на праві спільної часткової власності квартири, позивач фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою, є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

З врахуванням того, що відповідачем не спростовано презумпцію її вини у настанні негативних наслідків для позивача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій ОСОБА_4 щодо порушення житлових прав позивача, як під час спільного проживання з померлим ОСОБА_7 так і після смерті останнього, завдано моральної шкоди позивачу, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, стану постійного стресу. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я.

Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України.

Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 2 000,00 грн., що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди підлягають часткову задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1008 грн.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, ст..41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 386, 39, 1167 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи - ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у квартиру АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП не встановлено) не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та передати ОСОБА_1 ключі від зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП не встановлено) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 2 000 грн (дві тисячі грн.) рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП не встановлено) на користь держави 1 008 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.І. Хіневич

Повний текст рішення виготовлено 11.05.2021 року.