Єдиний унікальний номер судової справи: 487/6355/21
Номер провадження 22-ц/812/2148/21 Cуддя доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 подану в її інтересах

адвокатом Бондар Євгеном Іллічем

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») за участю третьої особи Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

30 серпня 2021 року адвокат Бондар Є.І. діючи в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати Наказ №Э.DN-УВ-2021-7076484-п від 27 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_2 , поновити її на роботі в АТ КБ «Приватбанк», стягнувши на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Скасувати Наказ №Э Э.DN-УВ-2021-7076532-п від 22 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 , поновити її на роботі в АТ КБ «Приватбанк», стягнувши на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування подання спільної позовної заяви двома позивачами, вказував на приписами п.2 ч.2 ст.50 ЦПК України, посилаючись на незаконність Наказу №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 року «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розписі банку», на підставі якого і було звільнено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу на підставі п.2 ч.4 ст. 185 ЦПК України повернуто представнику позивачів адвокату Бондарю Є.І.

Ухвала суду мотивована тим, що представником позивача при подачі позову були порушені правила об`єднання позовних вимог, визначені положеннями ст.50 ЦПК України, що з урахуванням приписів п. 2 ч. 4 статті 185 ЦПК України є підставою для його повернення

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, адвокат Бондар Є.І. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що хоча накази про звільнення позивачів є індивідуальними в них вказана одна й та сама підстава, а саме скорочення співробітників на підставі Наказу № Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30 квітня 2021 року. Крім того, вважає що судом при поверненні позовної заяви було допущено надмірного формалізму, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована в Заводському районі м. Миколаєва, а отже територіальна юрисдикція спору відповідно до ч.1 ст. 28 ЦПК України відноситься до юрисдикції Заводського районного суду м. Миколаєва, а тому нею були дотримані вимоги щодо порядку пред`явлення позовної заяви. За та кого, суд мав би роз`єднати позовні вимоги та виділити їх в окреме провадження, із залишенням провадження за позовом ОСОБА_1 в заводському районному суду м. Миколаєва та направленням провадження за позовом ОСОБА_2 за територіальною підсудністю, що передбачено ч.6,7 ст. 188 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала відповідає в повній мірі.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача при подачі позову були порушені правила об`єднання позовних вимог, визначені положеннями ст.50 ЦПК України, що з урахуванням приписів п. 2 ч. 4 статті 185 ЦПК України є підставою для його повернення

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають зокрема, з трудових правовідносин.

Відповідно до статті 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;

2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно з ч. 1 статті 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Тобто, об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставою виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги, або містять однорідні права та обов`язки, але одночасно є взаємопов`язаними між собою.

Тільки у разі дотримання зазначених умов в їх сукупності законодавець допускає пред`явлення позову спільно кількома позивачами.

Згідно пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли зокрема порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

З поданої позовної заяви вбачається, що представник позивачів звернувся з єдиним позовом, в якому ставить вимоги про поновлення на роботі (основна вимога) та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (похідна вимога) двох осіб.

Відповідно до положень ст.ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Таким чином за характером і особливостями спірних правовідносин, трудовий спір про поновлення на роботі має правовий індивідуальний характер та підлягає вирішенню як окремий, самостійний спір із дотриманням положень глави XV КЗпП України.

Разом з тим, представник позивачів пред`явив спільний позов про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу двох працівників, що не відповідає процесуальним вимогам глави XV КЗпроП України та вимогам п.2 ч.2 ст.50 ЦПК України, скільки, в позовній заяві відсутня спільність предмета позову, так як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були звільнені з роботи в АТ КБ «Приватбанк» окремими індивідуальними наказами, що свідчить про існування індивідуального трудового спору між кожним позивачем та відповідачем окремо.

Таким чином, спірні трудові відносини відповідача з кожним позивачем окремо носять не спільний взаємопов`язаний характер, а індивідуальний (різні для кожного позивача підстави виникнення трудових відносин, різні умови оплати праці, різні обов`язки тощо). Права та обов`язки зазначених позивачів виникають, змінюються та припиняються незалежно одне від одного, та не мають нерозривного взаємопов`язаного характеру, тобто такого, за яким захист прав одного позивача залежить від захисту прав інших.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у першій інстанції» - позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі).

З урахуванням встановленого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачами були порушені правила об`єднання позовних вимог, визначені положеннями ст.50 ЦПК України.

Разом з тим, частиною шостою статті 188 ЦПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Статтею 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Отже законодавець надав право позивачу на власний розсуд вибирати підсудність справ, у яких останній звертається, зокрема, з вимогами пов`язаними з трудовими правовідносинами.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов`язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Звернувшись з позовом позивачі визначили відповідачем АТ КБ «Приватбанк», який є юридичною особою, при цьому просили про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень викладеним у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справа цьому суду.

Як вбачається з матеріалів справи зареєстрованим місцем проживання позивачки ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Центрального району м. Миколаєва, тобто повноважним судом є Центральний районний суд м. Миколаєва.

Зареєстрованим місцем проживання позивачки ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Заводського району м. Миколаєва, тобто повноважним судом є Заводський районний суд м. Миколаєва.

Аналіз пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України у системному зв`язку з приписами статті 188 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.

При цьому роз`єднання позовних вимог можливе лише в тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду в тому суді, який роз`єднав позовні вимоги. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 9901/458/19.

Отже, наведене свідчить про те, що в даному випадку роз`єднання є неможливим, оскільки після роз`єднання позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні бути розглянуті Заводським та Центральним районними судами м. Миколаєва, що суперечить положенням ст. 188 ЦПК України, відповідно до яких роз`єднані вимоги мають бути розглянуті тим судом, який їх роз`єднав.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про повернення позовної заяви на підстав п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при поверненні позовної заяви було допущено надмірного формалізму, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована в Заводському районі м. Миколаєва, а отже територіальна юрисдикція спору відповідно до ч.1 ст. 28 ЦПК України відноситься до юрисдикції Заводського районного суду м. Миколаєва, а тому нею були дотримані вимоги щодо порядку пред`явлення позовної заяви, за такого суд мав би роз`єднати позовні вимоги та виділити їх в окреме провадження, із залишенням провадження за позовом ОСОБА_1 в Заводському районному суду м. Миколаєва та направленням провадження за позовом ОСОБА_2 за територіальною підсудністю, що передбачено ч. 6, 7 ст. 188 ЦПК України не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, яка постановлена з додержанням норм процесуального права, а відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Бондар Євгеном Іллічем залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.