ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 694/1001/20
Провадження № 22-ц/821/846/21
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Єльцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та поділ спільного майна подружжя, у складі: головуючої судді Сакун Д. І.,

в с т а н о в и в :

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом вище приведеного змісту.

Позовні вимоги мотивовані набуттям права власності на нерухоме майно під час перебування у шлюбі з відповідачкою у справі ОСОБА_2 шляхом укладення правочину дарування на її користь іншими відповідачами у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та, відповідно, поділу даного майна, після розірвання шлюбу, як такого, що набуте на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що недоліки позовної заяви, які були зазначені в ухвалах суду про залишення позовної заяви без руху від 07 вересня 2020 року та від 19 жовтня 2020 року, позивачем в повному обсязі не виконані, а саме ним не надано суду звіту про ринкову вартість будинку на час звернення до суду з даною майновою вимогою, для визначення ціни позову та сплати судового збору у відповідному розмірі, а також належно завіреної копії судового рішення про розірвання шлюбу між сторонами даного спору.

Не погодившись з ухвалою місцевого суду, 07 квітня 2021 року ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій порушив питання про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не з`ясовано питання щодо завчасного повідомлення та отримання стороною позивача судових документів, зокрема ухвали про залишення його позовної заяви без руху. Крім того, скаржник послався на продовження процесуальних строків під час дії карантинних обмежень, що продовжують діяти на території України, відповідних її областей та районів, з урахуванням при цьому роботи судів.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені, зокрема в п. 6 (повернення заяви позивачеві (заявникові) ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 і 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами 1, 2, 5, ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України ухвала є різновидом судового рішення.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції приведеним вимогам закону не відповідає з огляду на наступне.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Повертаючи позовну заяву позивача, як неподану, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги ухвал суду про залишення без руху, позивачем у повній мірі не виконані вчасно, то відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, позов вважається неподаним та має бути повернутий позивачу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому ст. 185 ЦПК України.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

В них зазначено, зокрема, що позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Частини 1, 2 ст. 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві позивачем заявлено клопотання щодо розстрочення сплати судового збору до виходу суду до нарадчої кімнати (а. с. 1-4).

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків позовної заяви протягом десять днів з дня отримання копії ухвали.

В описовій частині даної ухвали суд зазначив про те, що вирішуючи клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, з урахуванням наданих ним доказів, він не вбачає достатніх підстав для його задоволення, в зв`язку з тим, що позивачем не доведено підстав, які б поза розумним сумнівом вказували на неможливість повної сплати ним судового збору. З огляду на викладене, дійшов висновку про відмову в задоволенні відповідного клопотання. Водночас в резолютивній частині висновки суду по суті заявленого позивачем клопотання не зазначені.

Крім того, в приведеній ухвалі зазначено, що позивачу необхідно сплатити судовий збір, виходячи з кількості вимог та ціни заявлених вимог, при цьому для визначення дійсної ціни позову йому слід долучити до поданої ним заяви звіт про ринкову вартість будинку на час звернення до суду. Крім цього суд вказав на неналежність засвідчення копій документів доданих до позовної заяви, в тому числі копії судового рішення про розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_2 , а також ненадання позивачем доказів, які підтверджують повноваження адвоката Іващенка І. Ю. на безпосереднє підписання від імені позивача даного позову (а. с. 10-12).

Згідно розписки копію ухвали від 07 вересня 2020 року ОСОБА_7 отримав 06 жовтня 2020 року (а.с. 15).

16 жовтня 2020 року на адресу Звенигородського районного суду Черкаської області, на виконання ухвали від 07 вересня 2020 року, надійшла позовна заява у якій вказано ціну позову - 50 000 грн з доданими документами, серед яких квитанція № 79331 від 06.10.2020 (а. с. 16-18).

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків позовної заяви протягом десять днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала мотивована тим, що суддя місцевого суду, дослідивши вказану позовну заяву з доданими до неї документами, прийшов до висновку, що позивачем не усунуті у повному обсязі недоліки позовної заяви, які викладені в ухвалі від 07 вересня 2020 року. Зокрема ОСОБА_1 не надано суду звіту про ринкову вартість будинку на час звернення до суду, а також не надано належно завіреної копії судового рішення про розірвання шлюбу між сторонами позову, про яке зазначалося раніше (а. с. 21).

Направлена ОСОБА_1 ухвала Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 23).

Згідно довідки Звенигородського районного суду Черкаської області про доставку електронного листа документ в електронному вигляді «ухвала» від 19 жовтня 2020 року у справі № 694/1001/20 було надіслано 30.11.2020 одержувачу на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та доставлено до електронної скриньки 30.11.2020 15:34:54 (а.с. 24).

При цьому, в позовних заявах в якості електронної адреси представника позивача адвоката Іващенка І. Ю. зазначена - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1, 16).

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року позовну заяву повернуто позивачу.

Вказана ухвала суду являється предметом апеляційного перегляду.

Факт отримання даної ухвали поштою чи електронною поштою представником позивача адвокатом Іващенком І. Ю. в апеляційній скарзі заперечується, а матеріали справи, за викладеного, зворотного не підтверджують.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, враховуючи правові норми національного законодавства та за наведених обставин у даній справі, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 подана із дотриманням вимог, що встановлені ст. 175 ЦПК України, а невиконання позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху не ґрунтуються на вимогах ст. ст. 175 - 177 ЦПК України.

Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.

Залишаючи позовну заяву без руху, в тому числі, з підстав відсутності даних щодо дійсної ринкової вартості нерухомого майна на час звернення з позовом до суду та неможливості визначення ціни позову, від розміру якої залежить розмір судового збору, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Аналогічні вимоги містить і ч. 2 ст. 176 ЦПК України у відповідності до якої, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суддя з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні спору.

Таким чином, суд першої інстанції повинен був діяти відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» та ч. 2 ст. 176 ЦПК України, однак протиправно усунувся від цього.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що відповідно до ст. ст. 81, ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із аналізу ст. 175 ЦПК України, не підтвердження в судовому засіданні обставин, якими обґрунтовано позов, в тому числі тих, на які посилався суд першої інстанції, може бути підставою для відмови в позові за результатами розгляду справи, а не для залишення позовної заяви без руху та її повернення.

При цьому, факт не надання стороною позивача в якості доказу належно завіреної копії судового рішення про розірвання шлюбу між сторонами, на який посилається суд як на підставу для залишення позовної заяви без руху, надаючи ухвалою строк для усунення недоліків та повертаючи в подальшому позовну заяву, міг бути з`ясований судом після відкриття провадження в справі.

Питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи, а безпосередній аналіз та оцінка наданих стороною позивача зокрема доказів на предмет їх достатності на стадії відкриття провадження у справі законом не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, та без наявності належних доказів отримання позивачем та його представником копії ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху,є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а ухвала Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року не може вважатися законною і обґрунтованою оскільки постановлена з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 369, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року скасувати, матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

В. О. Єльцов