Справа № 178/1780/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2021 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: Лісняк В.В.,

за участі секретаря: Коваль Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.Кринички цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельними ділянками в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом з тих підстав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 20.06.1996 р. на підставі рішення сесії ХХІІ скликання Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 14.06.1996 р. № 6-ХІІ/ХХІІ, батькам позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано у постійне користування земельні ділянки, площею по 6,1 га на території Новоселівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області для ведення фермерського господарства, що підтверджується Державними актами на право постійного користування землею, серії ДП, які зареєстровані в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номерами 501 та 502 відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, а його дружина ОСОБА_3 , прийняла спадщину після смерті чоловіка фактично. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , після її смерті позивач вступив у спадщину.

При зверненні до П`ятихатської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування двома земельними ділянками, площею по 6,1 га кожна, що розташовані на території Новоселівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачеві було відмовлено, тому позивач просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право постійного користування земельними ділянками, площею по 6,1 га кожна, що розташовані на території Новоселівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, відповідно до Державного акту серії ДП Кн 000502 від 20.06.1996 р., виданого на ім`я ОСОБА_3 та Державного акту серії ДП від 20.06.1996 р., виданого на ім`я ОСОБА_2 .

Представник відповідача - Криничанської селищної ради в судове засідання не з`явився, згідно заяви, просить розглянути справу без його участі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши докази по справі, перевіривши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 20.06.1996 р. на підставі рішення сесії ХХІІ скликання Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 14.06.1996 р. № 6-ХІІ/ХХІІ, батькам позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано у постійне користування земельні ділянки, площею по 6,1 га на території Новоселівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області для ведення фермерського господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ДП Кн 000502 від 20.06.1996 р., виданим на ім`я ОСОБА_3 , який зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номером 502 та Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ДП від 20.06.1996 р., виданим на ім`я ОСОБА_2 , який зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за номером 501.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 13 червня 1996 року виконкомом Новоселівської с/Ради Криничанського району Дніпропетровської області, запис № 17. Його дружина ОСОБА_3 , прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Криничанською державною нотаріальною конторою 13.03.2001 р., згідно якого спадкоємцем ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, після її смерті позивач вступив у спадщину.

Згідно з ч. 1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до положень ст.7 ЗК України (у редакції Закону від 22 червня 1993 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною 1 ст.23 ЗК України (у редакції Закону від 22 червня 1993 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України та ч.2 ст.102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно зі ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За роз`ясненнями, викладеними у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Рішенням Конституційного Суду України, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, визнано неконституційними положення статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року, які передбачали обов`язок землекористувача переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Суд вказав, що смерть фізичної особи, громадянина України, якому було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, не є підставою для припинення права постійного користування такою ділянкою, оскільки приписи зазначених статей визначають випадки припинення права постійного користування земельними ділянками за життя користувачів і не пов`язані з проблемами спадкування такого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.112019 р. у справі № 368/54/17, яка стосувалася довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, відступила від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 178/447/16-ц (щодо права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою) і в постановах Верховного Суду України від 5.10.2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23.11.2016 року у справі № 657/731/14-ц (щодо права постійного користування земельною ділянкою).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «право довічного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані».

Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом статей 6 і 50 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року № 561-ХІІ у первинній редакції земля надається у довічне успадковуване володіння громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства; громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та на праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Тому особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння, за законом не може бути позбавлена права на таке володіння внаслідок того, що вона не переоформила це право на право власності чи на право оренди щодо спадкування земельної ділянки, наданої засновнику фермерського господарства для ведення такого господарства на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду ототожнила поняття «право постійного користування земельною ділянкою» і «право довічного успадковуваного володіння».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 р. в справі № 179/1043/16-ц відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25.04.2018 року у справі № 399/374/16-ц, від 18.03.2019 року у справі № 472/598/16-ц, від 17.10.2018 року у справі № 376/2038/14-ц, від11.02.2019 року у справі № 183/4638/16, від 13.03.2019 року у справі № 532/1150/17, від 20.03.2019 року у справі № 587/260/17 та від 3.04.2019 року у справі № 525/1385/16-ц про те, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, та не входить до складу спадщини.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного користування (на підставі відповідного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25.10.2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку, право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.

Право постійного користування (на підставі відповідного Державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

На відповідні відносини щодо такого користування поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_2 , виданого 24.09.1958 року Новоселівською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 16 березня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану П`ятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 80, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . З відповіді нотаріуса від 18.11.2021 року №380/02-14 вбачається, що за заявою позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом була заведена спадкова справа №312/2006 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , інші заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не надходили, інших спадкоємців немає. Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду.

За встановлених обставин, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , право постійного користування двома земельними ділянками, площею по 6,1 га кожна, розташовані на території теперішньої Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області відповідно до Державних актів серії ДП від 20.06.1996 р., виданих на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за № 501 та ОСОБА_3 , зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 502.

Протягом тридцяти днів з дня проголошення на рішення суду всіма учасниками справи може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду .

Повний текст рішення виготовлено 02 грудня 2021 року.

Суддя: В. В. Лісняк