Єдиний унікальний номер 219/3310/20
Номер провадження 22-ц/804/2633/21
Номер провадження 22-ц/804/2633/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Шевченко Л.В. у м. Бахмут Донецької області) у цивільній справі №219/3310/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» звернулося до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 14 грудня 2017 року між товариством та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого останній приймає у власність 66 900 грн. та зобов`язується повернути вказану суму грошей в строк до 14.12.2018 року. Крім того, 20 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору позики від 14.12.2017 щодо зміни строку повернення грошових коштів до 14.12.2019 року.

Відповідач в рахунок виконання умов договору позики від 14.12.2017 повернув частину отриманих у позику грошових коштів у розмірі 32 051,68 грн. та після 31.10.2018 припинив її погашення, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 34 848,32 грн.

20 лютого 2018 між позивачем та відповідачем був укладений ще один договір позики на загальну суму 56 935 грн. зі строком погашення до 15.01.2020 року, умови якого з приводу сплати строкових платежів також не виконувались відповідачем належним чином.

Просив стягнути з відповідача заборгованість за цими договорами у загальному розмірі 91783,32 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 12 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти за договорами позики від 14.12.2017 року та 20.02.2018 року в сумі 47 235,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 081.76 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Компанія «Транспеле» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідно до норм ЦК України та сталої судової практики письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вважає, що суд першої інстанції, враховуючи наявні в матеріалах справи документи, дійшов до правильного висновку про наявність між учасниками справи договірних відносин з позичання грошових коштів та настання умов для їх виконання. Однак не погоджується із твердженням, що ними не доведено отримання від позичальника коштів на виконання своїх зобов`язань саме за договорами позики від 17.12.2017 року та 20.02.2018 року.

Також на думку позивача судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1054 ЦК України, оскільки ТОВ «Компанія «Транспеле» не є юридичною особою, яка має банківську ліцензію, а договори позики є цілком безоплатними. При цьому судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 1046 ЦК України.

Вважає, що суд першої інстанції залишив без належної уваги такі докази як власноруч складені відповідачем заяви від 14 грудня 2017 року, 20 лютого 2018 року та 25 жовтня 2018 року та неправомірно не прийняв їх до уваги у зв`язку із відсутністю в їх тексті вказівки на договір позики, на виконання якого повертаються кошти.

Позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності фактів погашення боргу за договорами позики, оскільки вважає, що ним надані належні та допустимі докази протилежного. Зазначає, що у позовній заяві ними помилково зазначено, що суми отримані за прибутковими касовими ордерами №60,100,157,173,230,277 були віднесені відповідачем на виконання лише договору позики від 17.12.2017 року, оскільки з розміру сум та змісту ордерів вбачається одночасне погашення заборгованості, як за договором позики від 17.12.2017 року так і 20.02.2018 року. З урахуванням наведеного за договором позики від 17.12.2017 року заборгованість складає 47 651,08 грн., а за договором від 20.02.2018 року 44 700,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 91783,32 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Компанія «ТРАНСПЕЛЕ» суд першої інстанції виходив із того,що позивач належним чином довів отримання ОСОБА_1 лише 47 235,00 грн,. проти чого не заперечував і сам відповідач, а тому саме ця сума підлягає стягненню з останнього на користь позивача за договорами позики.

Проте такий висновок суперечить встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до в статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки,встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У статті 1047 Цивільного кодексу зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2017 року між ТОВ «КОМПАНІЯ «ТРАНСПЕЛЕ» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 66 900 грн. (а.с.16, 151). Відповідно п.п.3, 4 Договору суму позики позичальник зобов`язався повернути в строк до 14 грудня 2018 року щомісячно рівними частинами не менше 5 575 грн. і не пізніше 15 числа кожного місяця. Згідно п.2 договору передача грошей відбувається готівковим або безготівковим шляхом на вимогу позичальника.

20 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем укладено доповнення до договору позики від 14.12.2017 щодо зміни строку повернення грошових коштів - до 14.12.2019, та суми щомісячних платежів, які повинні бути не 2 787,50 грн. Інші положення договору залишені без змін (а.с.17, 152).

20 лютого 2018 між ТОВ «Компанія «ТРАНСПЕЛЕ» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений ще один договір позики на суму 56935 грн. зі строком погашення до 15.01.2020 року та обов`язковими щомісячними платежами не менше 2 372,30 грн (а. с. 24,153).

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Апеляційний суд зазначає,що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, однак не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог лише в частині 47 235,00 грн.

На підтвердження факту виконання своїх обов`язків за договорами позики у частині передачі грошових коштів позивачем були надані копії видаткових касових ордерів від 14 грудня 2017 року та 15 грудня 2017 року (а.с.125,126), а також оригінал видаткового касового ордеру від 20.02.2018року (а.с.158)

Оцінюючи вищевказані прибуткові ордери, суд першої інстанції прийняв у якості доказу передання грошових коштів відповідачу в рахунок виконання зобов`язань за договором позики оригінал видаткового касового ордеру від 20.02.2018 року та дійшов висновку, що інші не можуть слугувати доказами такого передання.

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які маютьзначення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, якімістять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК Українисуд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежновідустановленихрезультатівробитивідповідніправовівисновки.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465св18).

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в матеріалах справи копії договорів позики та прибуткові ордери є належними доказами. При цьому суд першої інстанції помилково виходив з недопустимості останніх, оскільки в «Положенні про ведення касових операцій у національній валюті України», затвердженому постановою правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 48, встановлений порядок їх оформлення, разом з тим не міститься імперативного припису, що його порушення, свідчить про недійсність такого ордеру.

В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Разом з тим, відповідачем по даній справі вказані вимоги з наданням підтверджуючих доказів до суду не пред`являлися.

Таким чином, судом першої інстанції належним чином не перевірено доводи сторін щодо реальності договору позики, враховуючи, що у позивача наявні оригінали спірних договорів та прибуткові касові ордери, що свідчать про передачу грошових коштів із підписом одержувача .

За таких обставин ТОВ «Компанія «Транспеле» підтверджено видачу ОСОБА_1 позики видатковими касовими ордерами від 20.02.2018 року у розмірі 47 235,00 грн, від 14 грудня 2017 року у розмірі 49 000,00 грн., від 15 грудня 2017 року у розмірі 17 400.00 грн., а разом на загальну суму 114 135,00 грн.

При цьому позичкодавцем визнається, що ОСОБА_1 в рахунок виконання умов договорів повернув частину отриманих у позику грошових коштів у розмірі 32 051,68 грн., що підтверджується копіями прибуткових касових ордерів № 60 від 20.02.2018 на суму 5 160 грн., № 100 від 30.03.2018 на суму 5 200 грн., № 157 від 31.05.2018 на суму 5 200 грн., № 173 від 26.06.2018 на суму 5 200 грн., № 230 від 29.08.2018 на суму 5 200 грн., № 277 від 25.10.2018 на суму 3 000 грн.. Також зазначає, що за заявою відповідача 19.10.2018 в рахунок погашення зобов`язання за договором позики від 14.12.2017 було направлено 3091,68 грн. Тобто позивач стверджував, що відповідачем повернуто за договорами позики 32 051,68 грн.

Відповідно до ст. 82 ЦК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, заборгованість за договорами позики від 14.12.2017 року та 20.02.2018 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача складає 82 083,32 грн. (114 135,00 грн. 32 051,68 грн.)

Частково визнаючи позовні вимоги,відповідач не надав належних та допустимих доказів в спростування наданих доказів позивачем.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального права та не відповідність інших висновків суду обставинами справи й вимогам закону, то апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості за договором позики у загальному розмірі 82 083,32 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних.

Частинами 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий судовий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню та судове рішення скасуванню із частковим задоволенням позовних вимог (89,43%), то судові витрати понесені ТОВ «Компанія «Транспеле» за подання позову (1879,82 грн.) та апеляційної скарги (2819,73 грн.) підлягають пропорційному відшкодуванню позивачу за рахунок ОСОБА_1 у загальному розмірі 4699,55 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 91 873,32 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 368, 369,374,376, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» () грошові кошти за договорами позики від 14.12.2017 року та 20.02.2018 року у загальному розмірі 82 083 (вісімдесят дві тисячі вісімдесят три) грн. 32 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» () витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 4699 (чотири тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 55 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: