Справа № 296/3052/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секретарі Рабчинській Я.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості в сумі 121923,61 грн., яка виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов"язань за кредитним договором №б/н від 25.04.2006 р.

Обгрунтовуючи позов АТ КБ "ПриватБанк" (надалі по тексту Банк) зазначає, що 25.04.2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальнику було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач не повернула своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за зобов`язаннями у зв`язку з чим заборгованість станом на 22.03.2020 року становить 121923,61 грн., з яких: 60136,51 грн. заборгованість за тілом кредиту; 60136,51 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 24050,44 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 31454,58 грн. нарахованої пені, 500,00 грн. штраф - (фіксована частина); 5782,08 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідач у відзиві просила відмовити у задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк". Посилаючись на правову позицію Великої палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17), вказала на те, що надані позивачем Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою й Тарифи банку не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із нею кредитного договору, відповідно, Банк не має права застосовувати до спірних правовідносин штрафні санкції за користування кредитними коштами та несвоєчасне повернення кредиту. Відповідач посилається на те, що Банк неправомірно здійснив збільшення суми кредитного ліміту по картковому рахунку. На думку відповідача, стягненню підлягає лише сума кредитного ліміту, встановленого в заяві, яка підписана нею 25.04.2006р. та становить 2200,00 грн.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, згідно поданих клопотань не заперечував проти ухвалення заочного рішення, просив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відсутність представника позивача.

Відповідач в засідання суду не з`явилась, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідач належним чином повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.04.2006 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.42).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, (а.с.43-48), наказ про затвердження Умова та правил надання банківських послуг (а.с.83-86), банківські виписки (а.с.24-39), довідку про зміну умов кредитування (а.с.40).

За розрахунком банку станом на 22.03.2020 року заборгованість за кредитним договором становить 121923,61 грн., з яких: 60136,51 грн. заборгованість за тілом кредиту; 60136,51 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 24050,44 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 31454,58 грн. нарахованої пені, 500,00 грн. штраф - (фіксована частина); 5782,08 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.04.2006 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 квітня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (квітня 2020 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов та прави надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно ч.6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 квітня 2006 року шляхом підписання анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 23.09.2010р. позивачем до сплати нараховано відсотки за прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України з розрахунку процентної ставки 84 % річних (а.с.23).

Разом з тим, відсутні докази, що саме такий розмір відсоткової ставки згідно ст.625 ЦК України було узгоджено з відповідачем, а тому вимоги позивача в зазначеній частині позову є безпідставними.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Таким чином, у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 24050,44 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 31454,58 грн. нарахованої пені, 500,00 грн. штрафу - (фіксованої частини); 5782,08 грн. - штрафу (процентної складової) слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованим та не узгоджуються із вимогами чинного законодавства.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 207/2952/17.

Вирішуючи питання на предмет задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту, суд враховує наступне.

В позовній заяві банк зазначає про наявність заборгованості відповідача за тілом кредиту в сумі 60136,51 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 60136,51 грн.

Слід звернути увагу на те, що в заяві позичальника від 25 квітня 2006 року сума бажаного кредитного ліміту визначена в розмірі 2200,00 грн. (а.с.42).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача вбачається, що 21.03.2018р. відбулась зміна (збільшення) кредитного ліміту в сумі 50000 грн. (а.с.40).

Також, згідно банківської виписки за договором б/н відповідачу встановлено 21.03.2018р. кредитний ліміт в сумі 50000 грн. (а.с.25 зворот).

З розрахунку банку вбачається, що заборгованість за тідом кредиту становить 60136,51 грн., в тому числі: за поточним тілом кредиту - 0,00 грн. та за простроченим тілом кредиту - 60136,51 грн.

Тобто, станом на момент подачі позову поточна заборгованість за тілом кредиту перейшла у прострочену і стягненню підлягає лише прострочена заборгованість.

З виписки за договором б/н (а.с.24-39) вбачається, що банк здійснював списання відсотків за використання кредитного ліміту та нарахування штрафних санкцій (пені) за рахунок кредитних коштів.

Разом з тим, позивачем не доведено та банківськкою випискою не підтверджено, що відповідач скористалась кредитними коштами в сумі, яка перевищила кредитний ліміт.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Зважаючи на приписи ч.1 ст.13 ЦПК України та взявши до уваги вимоги ч. 2 ст 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, суд погоджується, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 50000 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 365/159/19.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Разом з тим, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 862,01 грн.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-91, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за тілом кредиту в сумі 50000 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" суму сплаченого судового збору у розмірі 862,01грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач:

АТ КБ "Приватбанк",

місцезнаходження за адресою:

01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д

адреса для листування: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50

рах. № НОМЕР_1 , МФО 305299,

Відповідач:

ОСОБА_1 ,

адреса: АДРЕСА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_1

Головуючий суддя В. П. Маслак