ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3867/21 Справа № 201/7024/20 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 17 червня 1994 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 526 та 17 червня 1994 року видано свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 . За час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 11 січня 2005 року шлюб між ними було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 04 та 11 січня 2005 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємцями першої черги є два його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на частку квартири, котра належала ОСОБА_4 та позивачу на праві приватної власності, але на наявне право позивач не має документального підтвердження. Тому просила суд визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в розмірі по Ѕ частці. Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності задоволено частково.

Визначено що розмір частки ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 становить Ѕ частка.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.130-134).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2021 року вирішено питання судових витрат (а.с.181-182).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_3 посилається на те, що рішення суду 1 інстанції ухвалене при неповному з`ясуванню обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові (а.с.143-149).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що позивачем навмисно не надано достовірну та повну інформацію щодо фактичних обставин справи, а судом в свою чергу не було досліджено фактичні обставини справи. Спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , крім того, ОСОБА_4 подарував позивачці іншу квартиру, після розлучення, що свідчить про фактичне вирішення питання розподілу майна подружжя. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася в момент розірвання шлюбу , тобто в ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим, апелянт здійснив заяву щодо застосування строку позовної давності в даних правовідносинах.

В порядку ст. 360 ЦПК України ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість, хибність та невідповідність доводів апеляційної скарги обставинам справи, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 526 та 17 червня 1994 року видано свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.8).

За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Що підтверджується договором купівлі продажу від 06 грудня 1995 року, право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с.9-12).

11 січня 2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 04 та 11 січня 2005 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 22).

Спадкоємцями першої черги є два його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30) та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на нерухоме майно.

Шлюб між позивачем та ОСОБА_4 укладено 17 червня 1994 року та розірвано 11 січня 2002 року, спірна квартира придбана 06 грудня 1995 року, отже дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи за позивачем право власності, суд першої інстанції виходив із того, що діє презумпцію рівності часток у майні, що було придбане у шлюбі та доходить висновку, що розмір частки становить 1/2 частина квартири. В частині визначення розміру за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 суд відмовив, виходячи із того, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України КпШС України.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. .

За змістом ст. 16 Закону України «Про власність», чинного на час укладення договору купівлі-продажу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За нормами ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Звідси вірним є висновок суду про те, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується нормами статті 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування норм матеріального права є безпідставними, оскільки судом першої інстанції правильно застосовані норми що регулюють дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги, що позивач та батько апелянта за життя вирішили питання поділу майна подружжя, шляхом передачі іншої квартири в дар позивачу, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки такі доводи позивача є припущенням та не підтвердженні жодними доказами, окрім особистої думки апелянта.

При цьому судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 не звертався з питанням щодо встановлення статусу даного нерухомого майна як його особистої власності. Ним взагалі не ставилось питання щодо доведення того факту, що майно, а саме спірна квартира придбана ним у шлюбі за його особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно була б спростована, оскільки, тягар доказування у справах даної категорії покладається на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таких дій ОСОБА_4 вчинено не було.

З урахуванням встановлених обставин, належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд дійшов правильного висновку, що право позивача щодо визначення часток та визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, придбаної в шлюбі зі спадкодавцем ОСОБА_4 , є доведеним, а тому наявні підстави для задоволення її позовних вимог.

Щодо строку позовної давності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У справі, яка переглядається, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише після смерті ОСОБА_4 , оскільки за життя у позивача не було підстав вваєати про порушення її права, оскільки розпоряджатися спірним майном без її нотаріальної згоди було б неможливим.

Доводи апеляційної скарги, що про порушення свого права позивач дізналась ще під час шлюбу, а також після розірвання шлюбу не підтверджено належними доказами. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно (спірну квартиру), зареєстроване за іншим подружжям відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

В свою чергу доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Доводи апеляційної скарги, що суд не перевірив дійсну реєстрації відповідача, ОСОБА_3 , спростовується матеріалами справи, зокрема відомостями наданими на запит суду від Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.39).

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: