Справа № 453/646/20 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/2904/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника

відповідача Міністерства оборони України Смілка В.І,

представника третьої особи ДП Міністерства оборони

України «Готель «Власта» Ковальчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами державного підприємства Міністерства оборони України «Готель «Власта» та Міністерства оборони України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа державне підприємство Міністерства оборони України «Готель «Власта», про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

02.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністра оборони України від 07.05.2020 року №15-ДП про звільнення його з посади директора державного підприємства (далі ДП) Міністерства оборони України «Готель «Власта», поновити його на займаній посаді та стягнути з підприємства середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що згідно наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 24.07.2019 року №40-ДП його призначено на посаду директора ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» та цього ж дня укладено з ним контракт терміном дії з 24.07.2019 року по 23.07.2024 року, однак, оскаржуваним наказом його звільнено із займаної посади в період тимчасової непрацездатності, що не допускається згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України, та розірвано з ним контракт без попередження за два тижні про майбутнє звільнення, чим порушено пункт 22 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року №170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору».

Зазначає, що у зв`язку з незаконним звільненням, він підлягає поновленню на займаній посаді з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України від 07.05.2020 року №15-ДП.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта».

Стягнуто з ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08.05.2020 року по 16.09.2020 року в розмірі 60106 грн. 50 коп.

Стягнуто з Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржило ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта», просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що трудові відносини з позивачем фактично були припинені 01.06.2020 року, листки тимчасової непрацездатності, на які посилається позивач, прийнятті та оплачені ДП «Готель «Власта».

Звертає увагу, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки наказ Міністра оборони України, як суб`єкта призначення, від 07.05.2020 року, яким позивача звільнено, фактично був реалізований зі сторони ДП «Готель «Власта» внутрішнім наказом по підприємству, як установою, з якою позивач перебував у трудових відносинах, лише 01.06.2020 року.

Зазначає, що на вказаних обставинах наголошував представник у суді першої інстанції, однак, суд, всупереч прецедентній практиці Верховного Суду, безпідставно не врахував цих обставин при вирішенні спору по суті.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, присудивши стягнення за вимушений прогул з юридичної особи ДП «Готель «Власта», яке не є відповідачем у справі.

Рішення суду також оскаржив відповідач Міністерство оборони України, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свої доводи, які за змістом є аналогічними доводам ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта»,апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, порушення права звільненої особи у період тимчасової непрацездатності, за наявності підстав для звільнення, має бути усунено шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності, а не поновлення працівника на роботі.

Звертає увагу, що на адресу Міністерства оборони України у встановленому порядку не надходив рапорт (заява-повідомлення) позивача про перебування на лікуванні, а тому, по-суті, роботодавець в особі Міністерства оборони України під час видання наказу про звільнення позивача не міг знати про те, що останній перебуває на лікарняному та не виконує свої обов`язки, а тому, внутрішнім наказом по підприємству позивач був розрахований по даті фактичного його з`явлення на роботу після тимчасової непрацездатності з 01.06.2020 року.

Заслухавши пояснення сторони відповідача та третьої особи в підтримання апеляційних скарг, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 24.07.2019 року №40-ДП позивача призначено на посаду директора ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» (а.с.7, 98 т.1).

Відповідно до цього наказу, 24.07.2019 року з позивачем укладено контракт терміном дії з 24.07.2019 року по 23.07.2024 року (а.с.9, 99 т.1).

За цим контрактом, керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а орган управління майном (Міністерство оборони України) зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника (п.1 контракту).

У пункті 2 контракту зазначено, що на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником підприємства та органом управління майном.

Керівник підзвітний органу управління майном у межах, установлених законодавством України, статутом підприємства та цим контрактом через структурний підрозділ Міністерства оборони України (орган військового управління), на який покладено функціональне управління підприємством (п.5 контракту).

У пункті 6 контракту зазначено, що керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво названим підприємством, організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством України, статутом підприємства та цим контрактом.

Пунктом 23 контракту передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема:

ж) у разі невиконання підприємством зобов`язань перед Державним бюджетом України та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати (протягом двох і більше кварталів);

ї) у разі порушення законодавства України під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі Закону України «Про публічні закупівлі» під час здійснення закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти;

р) у разі непогодження з органом управління майном можливості оренди та умов договору оренди державного майна, закріпленого за підприємством;

ш) у разі неналежної організації претензійно-позовної роботи на підприємстві та не забезпечення належного представництва інтересів підприємства в судах та інших юрисдикційних органах.

Предметом оспорювання за позовними вимогами позивача є наказ Міністра оборони України від 07.05.2020 року №15-ДП (а.с.16 т.1, а.с.90 т.2), яким позивача звільнено з роботи із займаної посади директора ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України (з підстав, передбачених контрактом) та розірвано укладений з ним 24.07.2019 року контракт відповідно до вказаних вище підпунктів «ж», «ї», «р», «ш» пункту 23 розділу 5 контракту.

Підставою в наказі зазначено: подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління майна та ресурсів до вх.№4267/дкп від 06.05.2020 року (а.с.86, 114 т.1).

Визнаючи незаконним наказ про звільнення позивача із займаної посади, суд першої інстанції виходив лише з того, що звільнення позивача відбулось під час його тимчасової непрацездатності, не з`ясувавши та не перевіривши наявність передбачених контрактом підстав для звільнення позивача з роботи, та, відповідно, розірвання з ним трудового договору до закінчення строку його дії, чим допустив неповне з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення даного спору.

На пропозицію апеляційного суду, сторона відповідача надала письмові пояснення та документи на підтвердження наявності підстав для звільнення, передбачених вказаними вище підпунктами «ж», «ї», «р», «ш» пункту 23 розділу 5 контракту (а.с.100-271 т.2), окремі з яких також були подані й суду першої інстанції (а.с.188-202, 206-219 т.1).

Так, зокрема, встановлено, що відповідно до пункту 4 Положення про Головне управління майна та ресурсів, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.05.2016 року №258 (зі змінами), Головне управління відповідно до наданих повноважень у встановленому порядку готує матеріали щодо призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, здійснює їх погодження на призначення (звільнення) та здійснює контроль за дотриманням вимог контрактів, укладених з керівниками підприємств.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 21.01.2020 року №8, ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» увійшло до переліку суб`єктів господарювання, виконання завдань з функціонального управління якими було покладено на Головне управління майна та ресурсів.

У зв`язку зі зміною органу функціонального управління ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» відповідно до наказу начальника Головного управління (з адміністративно-господарських питань) від 14.02.2020 року №37/нагп, комісією Головного управління майна та ресурсів вивчено стан справ з господарської діяльності підприємства, про що складено Акт вивчення стану справ, документів та майна ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» (затверджений 10.02.2020 року).

В подальшому, за результатами роботи комісії зі встановлення причин та умов, що сприяли виникненню недоліків у діяльності ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта», призначеної наказом начальника Головного управління майна та ресурсів (з адміністративно-господарських питань) від 14.02.2020 року №37/нагп, складений Акт встановлення причин та умов, що сприяли виникненню недоліків у діяльності названого державного підприємства (затверджений 05.03.2020 року).

За результатами роботи комісії виявлено ряд суттєвих порушень та недоліків у господарській діяльності підприємства, про що зазначено в Акті від 05.03.2020 року, причиною яких було неналежне виконання директором підприємства ОСОБА_1 умов контракту, а саме:

підпункт «ї» пункту 23 контракту: в порушення вимог ч.7 ст.2 Закону України «Про публічні закупівлі» підприємством здійснено поділ предмету закупівлі та закуплено столярних виробів (вікон та дверей) на суму 634,5 тис. грн. без проведення процедури закупівлі «відкриті торги»;

підпункт «ж» пункту 23 контракту: не виконання підприємством протягом двох кварталів (ІІІ та ІУ) 2019 року зобов`язань перед державним бюджетом України щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів. Зокрема, протягом ІІІ кварталу заборгованість зі сплати податків на додану вартість на доходи фізичних осіб зросла на 237,6 тис. грн., протягом ІУ кварталу на 88,4 тис. грн., а всього, загальна сума кредиторської заборгованості станом на 01.01.2020 року склала більше 5 млн. грн.;

підпункт «ш» пункту 23 контракту: не подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області по справі 914/548/19, фактичне визнання позову у справі №380/591/20 в порушення вимог наказу Міністерства оборони України від 30.12.2016 року №744;

підпункт «р» пункту 23 контракту: укладення договору оренди приміщення (є державним майном) від 28.10.2019 року №20/11/19 (під розміщення котельного обладнання), без погодження з органом управління майном та Фондом державного майна України.

Частиною третьою статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Згідно із заявленими позивачем ОСОБА_1 позовними вимогами, підстава, вказана в наказі про звільнення із займаної посади, позивачем не оспорювалась, окрім того, факти порушення позивачем умов контракту підтверджені документально.

Незаконність звільнення позивач обгрунтовував тим, що його звільнено в період тимчасової непрацездатності з 06.05.2020 року по 30.05.2020 року, на підтвердження чого надав листки непрацездатності (а.с.17 т.1).

За загальним правилом, яке міститься у частині третій статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Разом з тим, встановлено, що після пред`явлення підприємству листків непрацездатності, ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» прийняло наказ (розпорядження) №56-К від 01.06.2020 року (а.с.90 т.2, а.с.3 т.3), яким змінено дату звільнення позивача з роботи, з 01.06.2020 року, що підтверджено записом у трудовій книжці під №25, оригінал якої було оглянуто апеляційним судом, та проведено з позивачем остаточний розрахунок.

При остаточному розрахунку позивачу нараховано: заробітну плату за 1 робочий день червня 2020 року 701 грн. 25 коп.; компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки 11294 грн. 40 коп.; допомогу по тимчасовій непрацездатності на підставі листка непрацездатності серії АДЦ №936295: за рахунок підприємства (5 днів) 2293 грн. 95 коп. та за рахунок фонду соціального страхування (15 днів) 6881 грн. 85 коп., та на підставі листка непрацездатності серії АДЦ №936441: за рахунок фонду соціального страхування (4 дні) 1835 грн. 16 коп., всього нараховано 23006 грн. 61 коп., виплачено позивачу після утримання податків та зборів: 11503 грн. 10 коп. (за рахунок підприємства) та 7017 грн. 22 коп. (за рахунок фонду соціального страхування).

Наведене підтверджується довідкою підприємства №37 від 12.03.2021 року (а.с.2 т.3) і не заперечується позивачем.

За таких обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 15 вересня 2020 року в справі 205/4196/18 (провадження №14-670цс19), згідно з якою, «у разі порушення гарантії частини третьої статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки)», що й було зроблено ДП Міністерства оборони України «Готель «Власта» шляхом видання наказу про визначення дати звільнення позивача 01.06.2020 року, правові підстави для визнання незаконним звільнення позивача з роботи відсутні, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги державного підприємства Міністерства оборони України «Готель «Власта» та Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 червня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.