Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 204/2001/18

провадження № 61-2090св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») про визнання договорів недійсними.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що у квітні 2017 року їй стало відомо про те, що у 2008 році вона нібито уклала кредитний договір, за яким отримала від Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») кредит у сумі 72 500,00 дол. США для придбання нерухомості.

Позивач наголошувала, що такого кредитного договору, а також іпотечного договору, договорів банківського рахунка вона не укладала, оскільки на момент укладення кредитного договору в 2008 році вона перебувала за межами України, жодних доручень на отримання кредиту та укладання договору нікому не надавала.

Також зазначала, що Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», уклало договір факторингу з ТОВ «ФК «Вектор Плюс», унаслідок чого було замінено кредитора у зобов`язанні. Крім того, надалі ПАТ «Сведбанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»).

З огляду на викладені обставини, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03 липня 2018 року, ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним кредитний договір від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073, укладений між нею та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк».

визнати недійсним іпотечний договір від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073-Z-1, укладений між нею і ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

04 липня 2018 року до участі у справі як співвідповідача залучено Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним іпотечний договір від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073-Z-1, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 405.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ПАТ «Омега Банк» на користь держави судовий збір у розмірі по 352,40 грн з кожного.

Суд першої інстанції виходив з того, що висновком експерта від 12 жовтня 2017 року № 2478-17 підтверджено, що позивач не підписувала спірні кредитний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-Z-1, тобто не виявляла свою волю, спрямовану на вчинення спірних правочинів. Тому суд вважав, що є підстави для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2019 року заочне рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року скасовано та призначено цивільну справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

14 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта позивач не підписувала оспорювані кредитний договір від 14 травня 2008 року та іпотечний договір від 14 травня 2008 року, тобто у неї не було волевиявлення, спрямованого на вчинення спірних правочинів, тому суд першої інстанції вважав право, за захистом якого позивач звернулась до суду, порушеним, а позовні вимоги обґрунтованими.

Проте позивач пропустила позовну давність без поважних причин, у зв`язку з чим суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив через сплив позовної давності, про застосування якої заявив відповідач ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Суд дійшов висновку, що позивачу було достовірно відомо про існування спірних договорів ще з 2011 року. Про це свідчать нотаріально посвідчені довіреності позивача на ведення справ від її імені в судах, а також цивільні справи, які перебували у провадженні судів. Тому перебіг позовної давності за вимогою позивача про визнання договорів недійсними почався 11 червня 2012 року (день подання представником позивача до суду позову про визнання спірних договорів недійсними у цивільній справі №419/4747/12) та закінчився 11 червня 2015 року, що має наслідком відмову в задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

14 травня 2019 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання договорів недійсними відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

27 листопада 2017 року встановлено, що кредитний договір від 14 травня

2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечний договорі від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073-2-1 ОСОБА_1 не підписувала. Таким чином, враховуючи норми статей 207, 1055 ЦК України, зазначені договори є нікчемними.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Наведене положення означає, що недійсність - це об`єктивна властивість нікчемного правочину, а тому він є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У разі нікчемності правочинів додаткове визнання їх недійсними не потребується. Отже, спірні правовідносини врегульовані нормами частини другої статті 215 та статтею 1055 ЦК України, якими належить керуватися при вирішенні спору у цій справі. Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договорів недійсним не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У січні 2020 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, а рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 травня

2019 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про нікчемність кредитного договору від 14 травня

2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечного договору від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073-Z-1.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань за щомісячним погашенням платежів.

Згідно із статтею 261 ЦК України та з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 вересня 2014 року у справі

№ 915/1437/13, саме з моменту укладення спірного договору іпотеки позивач повинен був знати про його невідповідність вимогам законодавства і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності.

У розумінні статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушеного права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції всебічно з`ясував усі обставини справи, дослідив докази, які містились в інших справах, а також правильно вказав, що позивач була обізнана про існування спірних договорів ще з 2011 року. Про це свідчать цивільні справи № 204/8683/13-ц та № 419/4747/12, які перебували у провадженні судів, нотаріально посвідчені довіреності позивача на ведення справ від її імені в судах. Тому перебіг позовної давності за вимогою позивача про визнання договорів недійсними почався 11 червня 2012 року (день подання до суду позову про визнання спірних договорів недійсними у цивільній справі

№ 419/4747/12) та закінчився 11 червня 2015 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України. Позивач мала можливість звернутися до суду з позовом у межах позовної давності особисто або через представника.

Посилання апеляційного суду на неправильно обраний спосіб захисту свого цивільного права, на переконання ТОВ «ФК «Вектор Плюс», не може бути безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яким задоволено заяву відповідача та застосовано до спірних правовідносин наслідки пропущення позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суди встановили, що 14 травня 2008 року між ОСОБА_1 іВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір

№ 0301/0508/71-073.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.3 вказаного договору банк зобов`язується надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 72 500,00 дол. США на строк з 14 травня 2008 року до 13 травня 2038 року включно, за умови сплати позивачем 12,5 % річних за користування кредитом за увесь строк фактичного користування кредитом.

14 травня 2008 року між ОСОБА_1 іВАТ «Сведбанк укладено іпотечний договір № 0301/0508/71-073-Z-1. Цей іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 405. Відповідно до умов цього договору позивач забезпечує належне виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором шляхом передання в іпотеку належного їй на праві власності майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

27 листопада 2017 року у справі № 204/8683/13-ц у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 08 грудня 2017 року.

Цим рішенням встановлено, що відповідно до переліку кредитних договорів (витяг з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б) право вимоги заборгованості за кредитним договором № 0301/0508/71-073, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс». Крім того, рішенням також встановлено, що відповідно до висновку експерта від 12 жовтня 2017 року № 2478-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи підпис від імені позивача в графі «Позичальник: ______ ОСОБА_1 » у кредитному договорі від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Іпотекодавець: ______ ОСОБА_1 » у іпотечному договорі від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-2-1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис отримувача» на заяві про видачу готівки від 14 травня 2008 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема квитків на авіаперельоти, встановлено, що відповідач на момент укладання кредитного договору № 0301/0508/71-073, а саме 14 травня 2008 року, перебувала за межами України - у Сполучених Штатах Америки в місті Орландо, штат Флорида. Таким чином, ОСОБА_1 кредитного договору від 14 травня 2008 року

№ 0301/0508/71-073 не укладала та не підписувала.

Вказане рішення набрало законної сили 08 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження

№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина перша статті 18 Закону України «Про іпотеку).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, зокрема, він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У частині четвертій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від

27 листопада 2017 року № 204/8683/13-ц встановлено, що ОСОБА_1 кредитний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечний договорі від

14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-2-1 не підписувала. Ці обставини не підлягають доказуванню і вважається встановленими у справі, що розглядається.

Установивши, що ОСОБА_1 не підписувала зазначені кредитний договір та іпотечний договір, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність цих договорів.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової

палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат