Справа № 536/1382/21
Провадження № 2/536/831/21
01 грудня 2021 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Даніліної Ж.О., за участі секретаря Поколоти О. В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кременчук за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення завдатку у подвійному розмірі у сумі 1000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 26 750,00 грн, судового збору у сумі 908,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1 600,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 листопада 2020 року між позивачем та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо придбання у останнього належному йому на праві власності Ѕ частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_2 від 28 листопада 2020 року. Відповідач отримав у позивача завдаток за придбання вказаного будинку у сумі 500,00 доларів США, що станом на 04 серпня 2021 року за курсом 26,75 становить 13 375,00 грн.
Позивач також вказує, що за умовами розписки всі витрати щодо оформлення нотаріусом договору купівлі-продажу будинку, за відсутності форс-мажорних обставин пов`язаних з Covid-19, покладаються на покупця, тобто на позивача, та орієнтовна дата оформлення правочину купівлі-продажу є 28 січня 2021 року. Проте, у зазначені строки правочин не оформлено з вини відповідача, оскільки останній більше шести разів відкладав дату оформлення, мотивуючи великою завантаженістю на роботі, а потім взагалі перестав виходити на зв`язок.
Позивач вважає, що порушення зобов`язання відбулось з вини відповідача, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав на підставі частини 1 статті 570, частин 1, 2 статті 571 та статті 1212 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі №536/1382/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Проте відповідач не повідомив причини неявки, до суду не звертався із заявою про відкладення розгляду справи.
В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Ураховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів у справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Судом установлено, що 28 листопада 2020 року укладено письмову розписку, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 завдаток у сумі 500,00 доларів США за продаж Ѕ дому №127/1 на АДРЕСА_1 , загальна сума продажу 90 000,00 грн. У розписці сторони погодили, що орієнтовна дата переоформлення у нотаріуса 28 січня 2021 року, якщо не виникли форс-мажорні обставини (пов`язані із коронавірусом). Переоформлення здійснюється за рахунок покупця.
Частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц зазначено, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Відповідно до частини 1 статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України. У частинах 3 та 4 статті 213 Цивільного кодексу України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України.
Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.
Відповідно до частин 1-3 стаття 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
За змістом оригіналу розписки, яка міститься у матеріалах справи, ОСОБА_2 отримав завдаток від ОСОБА_1 у сумі 500,00 доларів США.
Згідно зі статтею 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, завдаток є способом забезпечення виконання зобов`язання та одночасно є способом платежу. Правила статті 570 Цивільного кодексу України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку може мати місце лише у разі наявності грошового зобов`язання за договором між сторонами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №756/5677/17.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення грошових коштів у подвійному розмірі 1 000,00 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки договір купівлі-продажу Ѕ частини будинку, не був укладений.
Згідно частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Дослідивши матеріали справи та зміст розписки від 28 листопада 2020 року (значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) суд дійшов висновку, що сторони мали намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку. Оскільки договір купівлі-продажу не був укладений, то підстава отримання від ОСОБА_1 500,00 доларів США у рахунок продажу Ѕ частки будинку відсутня.
Розписка, укладена між сторонами містить передачу грошових коштів в іноземній валюті - доларах США, зміст розписки не містить перерахунок суми в еквівалент грошової одиниці України ? гривні.
Доказів виконання відповідачем зобов`язань за розпискою, а саме укладення договору купівлі-продажу як до так і після 28 січня 2021 року суду не надано.
За таких підстав, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 500,00 доларів США.
Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу ? це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до положень статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, Цивільним процесуальним кодексом України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надала до суду копію договору про надання правової допомоги №53-21 від 04 серпня 2021 року, укладеного між адвокатом Фєдосєєвим Д. О. та ОСОБА_1 та акт приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2021 року.
Пунктом 3.1 зазначеного договору сторони погодили, що за правову допомогу, передбачену у підпункті 1.2.1 договору, якою є підготовка позовної заяви про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) у сумі 1 600,00 грн.
Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2021 року адвокат надав наступну правову допомогу: підготовка позовної заяви про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на загальну суму 1 600,00 грн.
Оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 600,00 грн, надані адвокатом Фєдосєєвим Д. О., є співмірними зі складністю цієї справи і підтверджені належними доказами, а тому суд дійшов висновку про можливість їх стягнення з відповідач на користь позивача.
У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн.
Керуючись статтями 12, 81, 83, 89, 133, 137, 141, 258, 282, 284, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпіставно отримані грошові кошти в сумі 500,00 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 600,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня складення його повного тексту. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Інформація про учасників справи:
Позивач ? ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .
Відповідач ? ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Повний текст заочного рішення складено 06 грудня 2021 року.
СуддяЖ. О. Даніліна