Провадження № 2/628/302/21
Справа № 628/123/21
17 травня 2021 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого - судді Гетьман Л.В.,
при секретарі - Разєнкової Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Куп`янську Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлової квартири,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлової квартири, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 19.07.1995 р. В період шлюбу 11.12.1995 р. на підставі договору купівлі-продажу на ім`я чоловіка ними було придбано 2-кімнатну житлову квартиру, загальною площею 44,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., в якій вони проживали до моменту розлучення. 17.08.1999 їх шлюб було розірвано. З моменту розлучення колишній чоловік виїхав з вказаної квартири, тому позивачка залишилась проживати там разом з малолітньою донькою. Тобто, з 1999 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в зазначеній квартирі, веде самостійно побут, сплачує комунальні послуги і послуги по утриманню прибудинкової території та будинку також за вказаний період здійснила декілька поточних ремонтів, в тому числі капітальних. Відповідач - ОСОБА_2 , з моменту розлучення не веде спільного побуту з позивачкою у вказаній квартирі, не проживає там та не здійснює утримання цього майна. На теперішній час, як і після розлучення, позивачка не підтримує будь-яких зв`язків з відповідачем. Де він перебуває і проживає їй не відомо, і за 20 років відповідач не з`являвся до позивачки з питанням щодо вирішення майбутньої долі спільного нерухомого майна, а саме поділу його між ними. На теперішній час позивачка бажає здійснити дарування своєї законної частини квартири, що їй належить, своїй донці, але не в змозі цього зробити, так як не має документального підтвердження володіння вказаною квартирою у зв`язку з чим заявлений позов.
Ухвалою від 25.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
У судове засідання позивач не з`явилися, надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити,
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не надав.
За таких обставин, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані докази, встановив фактичні обставини та відповідні правовідносини, які виникли між сторонами.
По матеріалам справи встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 19.07.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.07.1995 р., виданого Ківшарівською селищною радою Харківської області (а.с.7).
Згідно договору купівлі-продажу від 11.12.1995 р., посвідченого державним нотаріусом Куп`янської держаної нотаріальної контори зареєстрованому в реєстрі за №2-3623, належить ОСОБА_2 (а.с.9)
Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 17 серпня 1999 р., виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Куп`янського міськвиконкому Харківської області сторони розірвали шлюб (а.с.8).
Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
У випадку набуття подружжям права власності на майно до 2004 року, а поділ спільного майна здійснює після 2004 року, подружнє правовідношення виникло під час дії КпШС. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності СК України. Одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга - новим (СК України). У зв`язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом.
За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п.23 постанови від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до п. 19 ППВС України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦКУ.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1,2,4 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Також відповідно до рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.
Враховуючи, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою та відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 2, 23, 76-81, 90, 258, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст. ст. 60, 68, 69, 71 СК України, ст. 372 ЦК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлової квартири - задовольнити.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , житлову квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено повністю або частково учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Куп`янський міськрайонний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Л.В. Гетьман