Номер провадження: 22-ц/813/1415/21
Номер справи місцевого суду: 514/1996/18
Головуючий у першій інстанції Кравченко П.А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 30 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

З позовом до суду звернувся позивач ОСОБА_1 до відповідача Тарутинської селищної ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці позивача, ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішень Тарутинської селищної ради, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Тарутинської селищної ради від 02.02.2016 року №63-VII щодо включення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0826га, кадастровий № :02:001:0292 до переліку земельних ділянок, які підлягають першочерговому продажу у 2016 році. Визнати протиправним та скасувати рішення Тарутинської селищної ради від 02.02.2016 року №64-VII щодо надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації з експертно-грошової оцінки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0826га, кадастровий №:02:001:0292.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проживає на території Тарутинської територіальної громади, рішення органу місцевого самоврядування впливають на його права та законні інтереси.

Так, рішенням Тарутинської селищної ради від 02.02.2016р. №63-VII включено земельну ділянку, яка надана ОСОБА_3 в довгострокову оренду на 49 років, для розміщення та експлуатації будівель і споруд, додаткових транспортних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0826га, кадастровий №:02:001:0292 до переліку земельних ділянок, які підлягають першочерговому продажу у 2016 році.

При ознайомлені з заявою ОСОБА_3 від 28.01.2016 року до Тарутинської селищної ради щодо включення земельної ділянки до переліку продажу, вона не містить бажання заявника придбати ділянку у власність, та не відповідає вимогам ч. 2 ст. 128 Земельного кодексу.

Тарутинська селищна рада своїми рішеннями від 02.02.2016 року, в порушення ч.3 ст.128 Земельного кодексу, надала ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення технічної документації з експертно-грошової оцінки та дозвіл на виготовлення звіту експертно-грошової оцінки зазначеної земельної ділянки. Рішенням виконкому Тарутинської селищної ради від 27.06.2012 року №134, земельна ділянка біля автостанції «Тарутине» вул. Центральна (бувша Леніна) 63, визначена як площа, де розміщений об`єкт інфраструктури загального користування для населення, а саме автостанція. Отже, відповідно до ч.4 ст. 83 Земельного кодексу такі землі не можуть передаватися у приватну власність, є землями загального користування.

Крім того, при ухваленні зазначених рішень було порушено регламент Тарутинської селищної ради. Так відповідно до протоколу №7 Пленарного засідання шостої сесії Тарутинської селищної ради сьомого скликання від 02.02.2016 року, були присутні 17 депутатів. Разом з тим за підсумками голосування з питання включення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0826 га, до переліку земельних ділянок, які підлягають першочерговому продажу у 2016 році, у протоколі є розбіжність щодо трьох голосів, які не враховані.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 30 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тарутинської селищної ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на боці позивача ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішень Тарутинської селищної ради відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи.

Короткий зміст відзиву Тарутинської селищної ради Тарутинського району на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Тарутинської селищної ради у 2009 році було вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на місцевості ТОВ «Тека» площею 0,0826 га, для розміщення та експлуатації автостанції, за адресою: АДРЕСА_2 . Укласти довгостроковий договір оренди земельної ділянки, площею 0,0826 га. на 49 років, з Тарутинською селищною радою і встановити Орендну плату в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки землі (т. 1, а.с.170).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 листопада 2015 року ТОВ «Тека» продало ОСОБА_3 нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 77,7 кв.м.

Нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні продавця, згідно договору оренди від 02.02.2015 року, адреса земельної ділянки , АДРЕСА_2 . (т. 1, а.с. 168-169)

В подальшому Тарутинською селищною радою було укладено договір оренди землі з ОСОБА_3 , відповідно до якого, в оренду передається земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 49 років.

Рішенням Тарутинської селищної ради від 02.02.2016р. №63-VII було вирішено включити земельну ділянку, яка надана ФОП ОСОБА_3 в довгострокову оренду на 49 років, для розміщення та експлуатацій будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операції, за адресою, АДРЕСА_2 , загальною площею земельної ділянки 0,0826 га., до переліку земельних ділянок, які підлягають першочерговому продажу у 2016 році. (т. 1, а.с.7).

Рішенням Тарутинської селищної ради від 02.02.2016р. №64-VII було вирішено надати дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації з експертно-грошової оцінки земельної ділянки у 2016 році за адресою, АДРЕСА_2 , загальною площею земельної ділянки 0,0826 га. (т. 1, а.с.8).

Рішенням Тарутинської селищної ради від 02.02.2016р. №64-VII було вирішено надати дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення звіту з експертно-грошової оцінки земельної ділянки за адресою, АДРЕСА_2 , загальною площею земельної ділянки 0,0826 га. (т. 1, а.с.9).

Рішенням Тарутинської селищної ради від 27.06.2012р. було вирішено затвердити схему організації руху транспорту та благоустрою території площі автостанції «Тарутине» (т. 1, а.с.10)

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст відповідно до ч.1 ст.12 Земельного кодексу України.

Згідно ч.1, ч.6 ст.128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

В Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009 (справа №1-9/2009) зазначено, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність. Органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Таким чином, оскільки питання регулювання земельних відносин та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, в тому числі шляхом продажу земельних ділянок, віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, а чинним законодавством прямо не передбачено заборони органам місцевого самоврядування на прийняття рішень щодо віднесення земельних ділянок до переліку першочергового продажу та не уповноважено інших органів державної влади на вирішення таких питань, тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що Тарутинська селищна рада Тарутинського району Одеської області діяла в межах своїх повноважень.

При зверненні з позовом до суду та в обґрунтування вимог позивач посилався на рішення виконкому Тарутинської селищної ради №134 від 27.06.2012р. «Про затвердження схеми організації руху транспорту та благоустрою території площі автостанції «Тарутине», зазначає, що земельна ділянка площею 0,0826 га, розташована в АДРЕСА_2 , відноситься до земель загального користування населеного пункту, які не можуть передаватись у приватну власність відповідно до п.а) ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010р. затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель, яка застосовується для використання органами місцевого самоврядування для ведення обліку земель та визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, видом господарської діяльності, екосистемними функціями тощо.

Згідно вказаного Класифікатора землі для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій відносяться до земель транспорту (секція J). Землі загального користування (землі будь-якої категорії, які використовуються як майдани, вулиці, проїзди, шляхи, громадські пасовища, сіножаті, набережні, пляжі, парки, зелені зони, сквери, бульвари, водні об`єкти, загального користування, а також інші землі, якщо рішенням відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування їх віднесено до земель загального користування) (секція К).

Земельна ділянка, якій присвоєно кадастровий номер :02:001:0292, відноситься до земель для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0826 га, яку оскаржуваним рішенням відповідача від 02.02.2016р. №63-VII включено до переліку земельних ділянок, які підлягають першочерговому продажу у 2016 році, відноситься до земель транспорту.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 ЗК України землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Тарутинської селищної ради від 06.06.2019р. №563, до словників Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в переліку вулиці, провулків, майданів, площ (тобто місця загального користування) в смт Тарутине Тарутинського району Одеської області віднесено наступні дані: майдан «Леніна» (паркова зона), майдан «Перемоги» (в районі школи пам`ятника «Танк»), майдан «Свободи» (в районі податкової інспекції), майдан «Центральний» (паркова зона біля «Братської могили»), площа «Незалежності» (біля колишнього кінотеатру).

А відтак, доводи позивача про порушення Тарутинською селищною радою при прийнятті оскаржуваних рішень від 02.02.2016р. №63-VII та №64-VII п.а) ч.4 ст.83 Земельного кодексу України не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 Кодексу орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Вказаною нормою надано селищній раді повноваження на прийняття рішення про надання дозволу проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, яка оформляється у формі звіту, відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель».

При цьому, ні Законом України «Про оцінку земель», а ні Земельним кодексом України не передбачено, що у разі продажу земельних ділянок комунальної власності експертну грошову оцінку має проводити виключно відповідний орган місцевого самоврядування шляхом укладення договору з експертною організацією чи експертом, що у свою чергу не може свідчити про незаконність рішення селищної ради від 02.02.2016р. №64-VII та не може бути підставою для його скасування.

Також суд першої інстанції вірно звернув увагу, що при звернені до суду позивач посилався на той факт, що вказані рішення порушують його права, як жителя територіальної громади.

Суд першої інстанції правильно вважав за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 4 УПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, за заистом своїх порушених, невизнаних прав. Позивач вважає, що рішенням, суб`єкта владних повноважень порушені його права, свободи та законні інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли ухваленні зазначених рішень, щодо включення до переліку земельних ділянок, які підлягають першочерговому продажу у 2016 році та визнання протиправним та скасувати рішення Тарутинської селищної ради від 02.02.2016 року №64-VII щодо надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації з експертно-грошової оцінки земельної ділянки суд першої інстанції вірно вважав відсутність порушенного права позивача.

Доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірних рішень Тарутинської селищної ради на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаним рішеннями, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції щодо порушення його особистих майнових або немайнових інтересів не надав.

Порушення прав та законних інтересів територіальної громади, учасником якої є ОСОБА_1 , не наділяє останнього процесуальною дієздатністю виступати представником територіальної громади та захищати її інтереси.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк