МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/3530/20
Провадження № 22-ц/812/2069/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.

за участі представника позивача Ремешевського Є.А. ,

представника відповідача Білецького О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Карташевої Т.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання дій незаконними, зобов`язати вчинити певні дії та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до АТ КБ «Приватбанк» в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 23 вересня 2020 року, просив : визнати дії АТ КБ «Приватбанк» зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати (картка № НОМЕР_1 ), належного ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості по картковому рахунку картки Універсальна (картка № НОМЕР_2 ) незаконними; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» усунути обмеження ОСОБА_2 у користуванні банківськими послугами, пов`язані з нарахуванням йому прострочених зобов`язань по картковому рахунку картки Універсальна (картка № НОМЕР_2 ); стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 помилково переказані кошти в сумі 8770,11 грн. та пеню в сумі 721,49 грн.; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 працює в АТ "Миколаївобленерго" на посаді майстра виробничої дільниці. В травні 2020 р. позивач звернувся до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" з метою відкриття рахунку для отримання заробітної плати.

Після підписання відповідної заяви про надання банківських послуг позивачу відкрито картковий рахунок та видано електронний платіжний засіб - пластикову картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були передані ним АТ "Миколаївобленерго" для зарахування заробітної плати. Під час відкриття карткового рахунку будь-якої інформації про наявність обмежень в обслуговуванні чи невиконаних зобов`язань позивача перед відповідачем від останнього не надходило.

На зазначений картковий рахунок 05.06.2020 р. була зарахована заробітна плата в сумі 5311,91 грн. Частина цієї суми в розмірі 5200,00 грн. була в той же день отримана позивачем готівкою, залишок грошових коштів на рахунку склав 111,91 грн.

При перевірці балансу картки 10.06.2020 позивач з`ясував, що залишок коштів на рахунку складає 5,95 грн. За допомогою системи дистанційного обслуговування Приват24 позивач дізнався, що грошові кошти з належного йому рахунку були без його відома та згоди списані відповідачем 09.06.2020 в сумі 55,95 грн та 10.06.2020 р. в сумі 50,00 грн з призначенням платежу "Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості". Згідно із відомостями Приват24 вказані суми були спрямовані на погашення нібито існуючої заборгованості позивача за кредитною лінією, встановленою на рахунку за кредитною карткою Універсальна № НОМЕР_2 . Станом на 10.06.2020 загальна сума заборгованості, яку відповідач обліковує за позивачем по вказаному рахунку картки Універсальна складає 46440,30 грн, про що свідчать відомості з Приват24.

Позивач вважає дії відповідача щодо безпідставного списання грошових коштів з його рахунку та зарахуванні належних йому коштів на рахунок сплати неіснуючої заборгованості незаконними та такими, що порушують його права як власника грошових коштів та як споживача банківських послуг у зв`язку з тим що, згідно із ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом.

Посилається на те, що аналіз положень п. 1.38 ст. 1, ст. 20, підпункту 6 пункту 21.1 ст. 21, п. 26.2 та п.26.4 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» , глави 6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 р., зокрема, п. 6.5. зазначеної Інструкції, свідчить про те, що договірне списання може здійснюватися банком за наявності 2-х умов: належним чином оформленого доручення банку на здійснення договірного списання з рахунку платника та простроченої заборгованості за договором, укладеним між власником рахунку та обслуговуючим банком.

В порушення вказаних норм Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 р., відповідач без наявності належним чином укладеного договору про право банку здійснювати договірне списання без достатньої правової підстави ініціював списання з рахунку позивача грошових коштів в загальній сумі 101,55 грн.

Наявність умов щодо договірного списання з рахунку позивача на сайті відповідача відповідно до Умов та правил надання банківських послуг допустимим доказом наявності доручення на договірне списання бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Умови та правила відповідача містяться на 733 сторінках, зі змістом яких позивач, як споживач банківських послуг, належним чином не був ознайомлений.

Також у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк, який може використовувати Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

З урахуванням викладеного, Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору банківського рахунку.

Правомірність наведеного підтверджується змістом правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019 р. по справі № 342/180/17.

Крім цього, зміст пунктів 1.1.3.1.5., 2.1.2.5.2 та 2.1.8.9.2. не містить повного обсягу інформації для списання заборгованості, як це передбачено пунктом 26.2. статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та пунктом 6.2. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 р., оскільки не дозволяють визначити обсяг простроченої заборгованості, її складові та інші умови договірного списання, передбачені вказаними нормами.

Також, як вбачається із відомостей з системи Приват24 при списанні коштів в реквізиті "призначення платежу" зазначені лише перші та останні цифри номеру картки, заборгованість за якою погашається. Картки з таким номером позивач не отримував.

Також в системі Приват24 позивача міститься інформація про нібито наявність в нього заборгованості в сумі 47931,91 грн та наявність картки Універсальна з від`ємним залишком на карті в сумі - 46440,30 грн. Розбіжність в розмірі заборгованості та балансі по картковому рахунку з кредитним лімітом підтверджує факт нарахування позивачеві процентів та неустойки за кредитом, якого останній не отримував.

Позивач стверджує, що карток Універсальна він не отримував, кредитних договорів із відповідачем не укладав, операцій з отримання чи внесення коштів за цією карткою не здійснював.

Крім цього на позивача, як на учасника бойових дій, поширюється вимоги ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якою військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед банками, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Виходячи з цього за будь-яких обставин нарахування плати за кредитом та неустойки з боку відповідача є неправомірним.

Таким чином вважає, що у позивача не виникло та не могло виникнути будь-яких зобов`язань з повернення кредиту чи сплати процентів за користування кредитними коштами.

З огляду на викладене на момент списання грошових коштів з рахунку позивача відповідач не мав ні належним чином оформленого доручення на здійснення такого списання, ні будь-яких невиконаних зобов`язань перед відповідачем, - що вказує на те, що зазначені дії відповідача є неправомірними, а перекази коштів з рахунку позивача від 09.06.2020 р. в сумі 55,95 грн. та від 10.06.2020 р. в сумі 50,00 грн. є помилковими.

Відповідно до п. 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковим переказом є рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 32.3.2. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника . на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

На підставі вищевикладеного відповідач має повернути позивачу суми, помилкового переказу в розмірі 105,95 грн. та сплатити пеню у встановленому розмірі. Оскільки відповідач не оприлюднює встановлені ним ставки по і короткострокових кредитах для розрахунку суми пені позивачем використано статистичні відомості НБУ "Вартість кредитів за даними статистичної звітності банків України (без врахування овердрафту)" щодо вартості короткострокових кредитів фізичних осіб станом на 09.06.20 р. та 10.06.20 р., розміщені на його офіційному веб-сайті за адресою https://bank.gov.ua/files/Procentlastb KR.xls.

За вищевказаними даними НБУ ставка пені складає 38,3 % річних. Загальний розмір пені за період з 11.06.202 по 23.06.2020 складає 1.45 грн.

25 вересня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначав, що ухвалою Заводського райсуду м. Миколаєва від 25.06.2020 по вказаній справі задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «Приватбанк» здійснювати списання грошових коштів з карткового рахунку для тримання заробітної плати, належного позивачу, в рахунок погашення заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» до набрання рішенням по справі законної сили. В силу вимог ст. 157 ЦПК України вказана ухвала підлягає негайному виконанню.

Проте, до постановлення зазначеної ухвали про забезпечення позову, а також після набрання цією ухвалою законної сили, відповідач здійснив наступні списання грошових коштів з належного позивачу рахунку: 22.06.2020 р. в сумі 2500,00 грн.; 07.07.2020 р. в сумі 2664,16 грн.; 22.07.2020 р. в сумі 3500,00 грн.

Факт проведення списання підтверджується відомостями з системи дистанційного обслуговування Приват24. Перерахування коштів здійснювалося з призначенням платежу "Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості". Згідно із відомостями Приват24 вказані суми були спрямовані на погашення нібито існуючої заборгованості позивача за кредитною лінією, встановленою на рахунку за кредитною карткою Універсальна № НОМЕР_2 .

Таким чином, загальний розмір безпідставно списаних відповідачем з рахунку позивача коштів складає 8770,11 грн.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача пеню, передбачену підпунктом 32.3.2. пункту 32.3. статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Позивач вважає, що станом на 25.09.2020 р. розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача складає 721,49 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів задоволено.

Визнано дії Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати (картка № НОМЕР_1 ), належного ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості по картковому рахунку картки Універсальна (картка № НОМЕР_2 ) незаконними.

Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» усунути обмеження ОСОБА_2 у користуванні банківськими послугами, пов`язані з нарахуванням йому прострочених зобов`язань по картковому рахунку картки Універсальна (картка № НОМЕР_2 ).

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 помилково переказані кошти в сумі 8770,11 грн. та пеню в сумі 721,49 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в сумі 10510,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволені його позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд в рішенні суду дійшов помилкового висновку, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, надані відповідачем, які не визнаються позивачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.12.2005 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому положення зазначених Умов та правил не можуть бути застосовані до договірних відносин, які виникли між сторонами, отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку здійснювати списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків позивача, оскільки рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 24.06.2014 р. по справі №434/8б01/13-ц було задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_2 24572,03 грн. заборгованості за кредитним договором від 14.12.2005 р., а також витрат, пов`язаних з оплатою судового збору в сумі 245,72 грн.

Тобто, позивач у даній справі був стороною справи №434/8601/13-ц, де в якості відповідача брав активну участь в розгляді справи за позовом Банка про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості, ОСОБА_2 знав про наявність в нього кредитної заборгованості за договором від 14.12.2005 р., він подавав процесуальні заяви та заперечення, однак рішенням суду від 24.06.2014 р. по справі №434/8601/13-ц були відхилені заперечення ОСОБА_2 та визнано Умови та Правила складовою кредитного договору від 14.12.2005 р.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому при розгляді справи №487/3530/20 та ухваленні рішення від 22.12.2020 р. суд неправомірно відхилив Умови та Правила як частину укладеного між Банком та ОСОБА_2 договору, зокрема і щодо погодження умов договірного списання.

Тому, на підставі наявного рішення Артемівського райсуду м. Луганська від 24.06.2014 р. по справі №434/8601/13-ц відповідачем в червні-липні 2020 р. правомірно були проведені списання коштів в загальній сумі 8770,11 грн. з зарплатної картки ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14.12.2005 р., адже кредитна заборгованість в сумі 24572,03 грн. за рішенням суду №434/8601/13-ц не була погашена позивачем перед відповідачем.

З огляду на зазначене, рішення суду від 22.12.2020 р. підлягає скасуванню в частині визнання незаконними дій банку зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати (картка № НОМЕР_1 ), належного ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості по картковому рахунку картки Універсальна (картка № НОМЕР_2 ); зобов`язання Банку усунути обмеження ОСОБА_2 у користуванні банківськими послугами, пов`язані з нарахуванням йому прострочених зобов`язань по картковому рахунку картки Універсальна (картка № НОМЕР_2 ); стягнення з Банка на користь ОСОБА_2 помилково переказаних коштів в сумі 8770,11 грн. та пені в сумі 721,49 грн.

Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 10510 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката через невідповідність витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10510,00 грн. вимогам ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частинами 3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову.

АТ КБ "ПриватБанк" категорично не погоджується із такими, що є співмірними витрати на правову допомогу, визначені в рішенні суду від 22.12.2020 р., адже ціна позову становить лише 8770,11 грн, а витрати на адвоката 10510 грн. (неспівмірність витрат очевидна - справа малозначна та не потребувала складних процесуальних дій ні по підготовці позову, ні по написанню заяви про забезпечення позову та уточнених позовних вимог через наявність преюдиційного рішення Артемівського райсуду м. Луганська від 24.06.2014 р. по справі №434/8601/13-ц.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був з урахуванням обставин і складності справи №487/3530/20 надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) задовольнити вимогу щодо компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.

Висновок суду про наявність підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу є необґрунтованим.

Крім того, рішення суду та матеріали справи не містять посилання, що позивач надав належний доказ оплати послуг адвоката.

Наявна в матеріалах справи квитанція №15 від 22.10.2020 р. до прибуткового ордеру не є належним доказом реальної сплати позивачем 10510,00 грн, до того ж в цій квитанції як підстава платежу вказано договір 22.10.2020, однак матеріали справи №487/3530/20 не містять такого договору між позивачем та адвокатом.

Належним доказом сплати послуг адвоката може бути банківська виписка за рахунком 2620* / 2621 * або меморіальний ордер/платіжне доручення про перерахування на рахунок 2620*/2621* самозайнятої особи-адвоката вартості наданих послуг в рамках певного Договору про надання правничої допомоги (реквізити договору). Таким чином, розрахункові документи мають містити дані про платника та отримувача, а також в призначені платежу має бути вказаний договір, на підставі якого сплачено послугу.

Також належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, є докази, які доводять сплату коштів (квитанції, платіжні доручення, тощо) і відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 р.№ 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення».

Однак в матеріалах справи №487/3530/20 відсутні виписка по рахунку 2620*/2621* або витягу із Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, де відображено платіж від ОСОБА_2 на користь адвоката Ремешевського Є.А. в сумі 10510,00 грн.

Також зазначає, що Верховним судом вже неодноразово наголошувалося на тому, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Тому, апелянт вважає, що з огляду на зазначені вище обставини та через відсутність в матеріалах справи належних доказів щодо обґрунтованих розрахунків позивача з адвокатом, судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 10510 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що місцевим судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. 374 та ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що в травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою відкриття рахунку для отримання заробітної плати.

Після підписання відповідної заяви про надання банківських послуг позивачу відкрито картковий рахунок та видано електронний платіжний засіб - пластикову картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були передані ним роботодавцю для зарахування заробітної плати.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2005 року у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 за його заявою було оформлено кредитну картку № НОМЕР_2 з кредитним лімітом в розмірі 2000,00 грн., базова відсоткова ставка на момент підписання становила 3% на місяць. Дану картку ОСОБА_2 отримав 14.12.2005 року, про що розписався в заяві на отримання кредиту, де зазначено, що дана заява з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між клієнтом та Банком договір про надання банківських послуг.

Підставою для звернення позивача до суду стало те, що відповідач протягом червня-липня 2020 року, станом на день подання позову, з власної ініціативи безпідставно (незаконно привласнив) стягнув кошти з зарплатної картки позивача на загальну суму 105,95 грн., мотивуючи це тим, що позивач не вчасно здійснював погашення за кредитним договором у зв`язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої станом на 09.06.2020 складає 46490,30 грн. Банк відповідно до вимог договору про надання банківських послуг, здійснював списання коштів із картки для виплат з метою погашення заборгованості позивача та недопущення нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань. Вказаний договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати, не містить реквізитів кредитного договору, не передбачає реквізитів рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів.

Крім того, відповідно до виписок про рух коштів по картковому рахунку позивача, відповідачем в рахунок погашення кредиту списано з рахунку ОСОБА_2 належні йому грошові кошти в сумі 105,95 грн. станом на подання даного позову до суду, а за період з 22.06.2020 року по 22.07.2020 року ще 8664,16 грн. Отже, загальна сума списаних із зарплатної картки позивача коштів на погашення кредитної заборгованості складає 8770,11 грн.

Приймаючи рішення у справі суд виходив з того, що згідно з ч.3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом (ч.1 ст. 1074 ЦК України).

Пункт 6.1. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» № 22 від 21.01.2004р. (надалі - Інструкція), передбачає, що Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір (п.6.2 Інструкції) має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; найменування отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Таким чином, вказується конкретний рахунок у договорі з банком як такий, з якого може здійснюватися договірне списання при настанні обумовлених обставин. У решті всіх випадків списання коштів без відома клієнта є незаконним.

Згідно з ч.2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 2, 4 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставин, за яких банк має здійснити договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявністю договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Аналогічний порядок здійснення договірного списання встановлений Главою 6 Інструкції. Зокрема п.6.5. Інструкції передбачає, що у випадках якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Судом першої інстанції встановлено, що договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати, не містить реквізитів кредитного договору, не передбачає реквізитів рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів.

Як уже зазначалося, банк, згідно з ч.1 ст. 1071 Цивільного кодексу України має право списувати кошти з рахунку клієнта виключно за його розпорядженням.

Однак, матеріалами справи встановлено, що розпорядження про списання грошових коштів із зарплатної картки на погашення кредитної заборгованості позивач ОСОБА_2 банку не надавав, а рішення суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором відсутнє.

В поясненнях на позов відповідач, посилаючись на п.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг, зазначає, що умовами кредитного договору передбачено можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкриті в Приватбанку на ім`я позивача, що повністю відповідає вимогам ч.2 ст. 1071 ЦК України.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, якими передбачено можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкриті в Приватбанку на ім`я позивача.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За такого суд першої інстанції вважав, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, наданий відповідачем, які не визнаються позивачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.12.2005 року шляхом підписання заяви-анкети. Вказаний текст є лише електронною версією такого документу, яка не містить будь-яких необхідних для даного виду документа реквізитів, в тому числі дати та підпису як представника банку, так і позивача. Тому положення зазначених Умов та правил не можуть бути застосовані до договірних відносин, які виникли між сторонами. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку здійснювати списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків позивача.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача були відсутні підстави для списання грошових коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати позивача, так як останній не давав згоду про списання коштів з його рахунку, а рішення суду з цього приводу не ухвалювалось.

Відповідно до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

За такого, в результаті незаконного списання банком грошових коштів з карткового рахунку позивача № НОМЕР_1 , у відповідача виник обов`язок щодо виплати позивачу пені, розмір якої, відповідно до наданих позивачем розрахунків, складає 721,49 грн. Вказані розрахунки відповідачем оспорені не були.

Щодо заявлених позивачем вимог про зобов`язання банку усунути обмеження ОСОБА_2 у користуванні банківськими послугами, пов`язаних з нарахуванням йому прострочених зобов`язань по картковому рахунку картки Універсальна № НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п.2.1.4.2. Умов та правил надання банківських послуг у випадках порушення власником або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов цього договору та/або в разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобов`язань в цілому або в певній банком частки в разі виконання власником та/або довіреною особою власника своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим договором.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки.

Згідно зі ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно п.14 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492, забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. За поточними рахунками в національній валюті фізичних осіб - резидентів здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності.

Крім того, згідно зі ст. 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України. У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.

Як вбачається з матеріалів справи причиною блокування картки позивача банк вказав порушення зобов`язань за договором. Водночас, крім такого загального посилання, відповідачем жодним чином не обґрунтовано правомірність блокування карткового рахунку. При цьому відповідач в судові засідання не з`явився, жодних пояснень з приводу вказаної позовної вимоги суду не надав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо обмеження права розпорядження коштами позивача на його картковому рахунку, а також права користування таким рахунком шляхом його блокування є безпідставними та такими, що не відповідають діючому законодавству.

Зазначені висновки суду відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, зазначені в тексті рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом обставин, встановлених у рішенні Артемівського районного суду м. Луганська від 24.06.2014 р. по справі №434/8б01/13-ц, яким було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 24572,03 грн. заборгованості за кредитним договором від 14.12.2005 р., а також витрат, пов`язаних з оплатою судового збору в сумі 245,72 грн., а саме того, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку є складовою кредитного договору від 14.12.2005 р., укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці обставини, не повинні доказуватися у даній справі, не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, дійсно не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як убачається зі змісту рішення Артемівського районного суду м. Луганська від 24.06.2014 р. по справі №434/8601/13-ц, судом було встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір кредиту б/н від 14.12.2005 року, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % відсотків річних за користування кредитними коштами, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути отриманий кредит, оплатити відсотки за користування кредитом. 12.04.2007 року банком було встановлено кредитний ліміт у розмірі 6000 грн. та надалі ліміт неодноразово змінювався, що вбачається з виписки з особового рахунку. З розрахунку заборгованості вбачається, що боржник ОСОБА_2 за даним кредитним договором неналежно і нерегулярно виконував свої договірні зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим у відповідача перед ПАТ КБ «Приватбанк» виникла заборгованість, яка станом на 31.08.2013 року становить 24572,03 гривень, та складається з: 5904,15 грн. - заборгованість за кредитом; 17021,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 - штрафу (фіксованої частини), 1146,29 гривень - штрафу (процентна складова).

Крім того, проаналізувавши умови, укладеного між сторонами договору, та діюче на той час законодавство, що регулювало правовідносини, які склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що договір складається з заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, які є чинними, сторонами не оспорені і їх умови не суперечать закону.

Отже, зазначення в мотивувальній частині рішення Артемівського районного суду м. Луганська від 24.06.2014 р. по справі №434/8601/13-ц про те, що укладений між сторонами кредитний договір складається з заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, по своїй суті є правовою оцінкою встановлених судом обставин, а тому не має преюдиціального значення при розгляді даної справи.

Приймаючи рішення щодо вимог позивача про стягнення на його користь судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та адвокатом Ремешевським Є.А. було укладено договір про надання професійної правової (правничої) допомоги від 10.06.2020 року.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №АП-00017 від 22.10.2020 року загальна вартість наданих адвокатом послуг складає 10510,00 грн.

Як вбачається з квитанції №15 до прибуткового касового ордеру від 22.10.2020 року, ОСОБА_2 сплатив адвокату Ремешевському Є.А. грошові кошти за надані послуги адвоката в сумі 10510,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу в сумі 10510,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Переглядаючи рішення суду в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Правничу допомогу позивачу під час розгляду справи в суді першої інстанції надавав адвокат Ремешевський Є.А., який діяв на підставі договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 10.06.2020 року(а.с.5).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача - адвокат Ремешевський Є.А. надав суду належним чином завірену копію договору про надання правничої допомоги від 10 червня 2020 року; акт приймання - передачі наданих послуг №АП-00017 за договором про надання правової допомоги від 10.06.2020р., датований 22.10.2020 року, з описом наданих послуг та їх вартості на загальну суму 10510 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 22 жовтня 2020 року про оплату ОСОБА_2 наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги від 22.10. 2020р. на суму 10510,00 грн.

При цьому в акті приймання - передачі наданих послуг №АП-00017 від 22 жовтня 2020р. зазначено, що він складений позивачем та адвокатом Ремешевським Є.А. про те, які послуги були надані за договором про надання правничої допомоги від 10 червня 2020 року.

За такого зазначення в квитанції до прибуткового касового ордеру № 15 від 22 жовтня 2020 року в якості підстави оплати договір від 22.10. 2020р., а не від 10.06.2020р. фактично є технічною опискою, оскільки факт надання позивачу правничої допомоги адвокатом Ремешевським Є.А. на підставі договору про надання правничої допомоги від 10 червня 2020 року підтверджений матеріалами справи.

П. 9 договору про надання правової допомоги передбачає, що оплата наданих адвокатом послуг здійснюється виходячи із фактичного обсягу надання послуг, погоджених сторонами в Акті приймання-передачі наданих послуг.

В матеріалах справи наявний акт приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) за Договором про надання правової допомоги від 10 червня 2020 року з описом наданих послуг та їх вартості на загальну суму 10510 грн (а. с. 79).

З розрахунку суми судових витрат, зазначених в акті приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) № АП-00017 від 22.20.2020р. вбачається, що він зроблений його представником адвокатом Ремешевським Є.А. з розрахунку 1051 грн. (50% прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020р.») за одну годину роботи адвоката, що передбачено п.5 договору про надання правової допомоги від 10 червня 2020 року.

Згідно детального опису наданих адвокатом Ремешевським Є.А. послуг, наведеного в акті приймання-передачі наданих послуг, вартість вивчення матеріалів, формування правової позиції, дослідження судової практики (2 години) складає 2102грн., підготовка та подання до суду позову та заяви про забезпечення позову (6 годин) складає 6306грн., підготовка та подання до суду заяви про зміну позовних вимог з розрахунком заборгованості (2 години) складає 2102грн.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Ремешевського Є.А. колегією суддів враховується пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною.

З наданого позивачем акту приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) вбачається, що всі види процесуальних документів, які в ньому зазначені, були виконані адвокатом та знаходяться в матеріалах справи. При цьому колегія суддів враховує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту та визначає конкретний вид документів, які необхідно скласти та подати до суду для захисту інтересів свого клієнта.

Слід зазначити, що п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Із матеріалів справи убачається, що дії, зазначені в акті приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) від 22.10.2020р., відповідають умовам договору про надання правової допомоги та пов`язані з даною справою.

Що стосується доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що наявна в матеріалах справи квитанція №15 від 22.10.2020 р. до прибуткового ордеру не є належним доказом реальної сплати позивачем 10510,00 грн, що належним доказом сплати послуг адвоката може бути банківська виписка за рахунком 2620* / 2621 * або меморіальний ордер/платіжне доручення про перерахування на рахунок 2620*/2621* самозайнятої особи-адвоката вартості наданих послуг в рамках певного Договору про надання правничої допомоги (реквізити договору) чи витяг із Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, де відображено платіж від ОСОБА_2 на користь адвоката Ремешевського Є.А. в сумі 10510,00 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до п.10 договору клієнт здійснює оплату наданих послуг готівкою або шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на рахунок адвоката.

Представник позивача в суді пояснив, що оплата послуг була здійснена готівкою, що передбачено умовами укладеного договору про надання правничої допомоги.

Крім того, за змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатом розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Касаційного Цивільного Суду від 12 лютого 2020р., у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 у справі №922/445/19 у постанові Касаційного господарського суду від 20 грудня 2019р. у справі № 903/125/19, у постанові Касаційного Адміністративного суду від 29 жовтня 2020р. у справі № 686/5064/20, в якій зокрема, також зазначено, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій.

А оскільки у ЦПК, ГПК і КАС України вище зазначені процесуальні норми є однаковими за змістом, вищенаведена практика тлумачення судами різних юрисдикцій вказаних норм ЦПК, ГПК та КАС України є застосовною і до обставин цієї справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №640/10548/19.

З розрахунку, наведеному в акті приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) № АП-00017 від 22.20.2020р., вбачається, що він зроблений з розрахунку 1051 грн. (50% прожиткового мінімуму) за одну годину роботи адвоката, зазначено також кількість годин, витрачених адвокатом на кожен вид правничої допомоги, дати процесуальних документів, складених адвокатом, та загальна вартість як кожного виду правничої допомоги, так і загальна вартість витрат на правничу допомогу.

В той же час, колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо визначення та врахування часу, необхідного на підготовку процесуальних документів, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (вивчення матеріалів, формування правової позиції, дослідження судової практики; підготовка та подання до суду позову та заяви про забезпечення позову; підготовка та подання до суду заяви про зміну позовних вимог з розрахунком заборгованості, аналізу їх змісту, необхідністю їх подання), заслуговують на увагу.

За такого, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивача, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу. При цьому колегія суддів вважає, що зазначений в акті приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) № АП-00017 від 22.20.2020р. розрахунок є завищеним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму судових витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_2 з 10510 грн. до 5000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року