Справа №519/223/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

17.05.2021 року

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І., секретаря Гнатюк Л.М.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування квартирою та виселення з квартири, за участю третьої особи ОСОБА_3 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації права власності

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права користування квартирою та виселення з квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно розпорядження «Про приватизацію житлового фонду Южненської міської територіальної громади» від 04 грудня 2006 року №4357 за заявою ОСОБА_1 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 передано в спільну часткову власність: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1/2 частині. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , тобто старшій донці позивача на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині вказаної квартири. Те, що вони є власниками спірної квартири підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.02.2007 за № 13566262. За адресою, належної їм квартири, на реєстраційному обліку також перебувають: ОСОБА_4 та відповідач, яка вселилася в спірну квартиру як член сім`ї співвласника, як дружина. На підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 24 червня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 ОСОБА_1 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач залишилась проживати у спірній квартирі та мала достатньо часу для того, щоб переїхати до іншого житла, але вона цього не зробила. Відповідач постійно влаштовує сварки, чинить перешкоди у користуванні майном позивача та ОСОБА_3 , а саме зайняла окрему кімнату, а діти, замість того щоб жити в окремій кімнаті, вимушені тіснитися в одній кімнаті з позивачем. В утриманні квартири, ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг участі відповідач не бере, відмовляється звільнити житло, систематично порушує правила співжиття. Проживання в одній квартирі з відповідачем стало нестерпним, вона постійно влаштовує сварки. Всі витрати на утримання квартири несе позивач, на його утриманні також знаходяться і діти, хоча на молодшу доньку позивач сплачує аліменти, але ці кошти витрачаються не за цільовим призначенням. Виселення відповідача з даної квартири прямо не вплине на права малолітньої доньки ОСОБА_4 , адже вона може та з її слів хоче залишитися проживати в будинку разом з позивачем, через відсутність належного утримання та виховання дитини зі сторони відповідача. Позивач вважає, що має законне право звернутись до суду з позовом про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням та примусове її виселення. У зв`язку з тим що, позивач є власником 1/2 частини вищевказаної квартири, він має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких порушень права власності. Позивач вважає, що є всі підстави для усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 27.04.2020 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

21.05.2020 відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації права власності, який обґрунтовує тим, що в спірну квартиру на початку 2004 року вселились всією сім`єю: ОСОБА_2 , чоловік (відповідач) та старша донька ОСОБА_5 , після виселення з будинку АДРЕСА_2 (яке підлягало зносу), про що свідчать відбитки про місце реєстрації в паспорті ОСОБА_2 . Із вказаного часу зазначена квартира є її житлом, в якому вона зареєстрована та постійно проживає. Як свідчать матеріали справи, за розпорядженням від 04.12.2006 №4357 Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області дана квартира була передана у спільну часткову власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках (по 1/2 частки кожному) та 10.12.2006 зазначені особи отримали свідоцтво про право власності на житло на зазначену квартиру серії ЯЯЯ №297388, яке видане Фондом комунального майна Южненської міської ради Одеської області. Із невідомих ОСОБА_2 причин вона, ані не прийняла участь у приватизації квартири, ані надавала згоду на її приватизацію. Зазначена обставина порушує її житлові права на участь у приватизації квартири і порушує законодавство, яке регулює порядок приватизації житлового фонду. Результати приватизації квартири не відповідали дійсному складу жильців квартири, які постійно проживали в квартирі на момент її приватизації, тому що позивач, як зазначено вище, була зареєстрована та постійно проживала в квартирі на час її приватизації, свого місця проживання не змінювала. Приватизація квартири відбулась з порушенням Закону та з порушенням її прав як члена сім`ї наймача квартири, а тому розпорядження №4357 від 04.12.2006 Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області та Свідоцтво про право власності на житло від 10.12.2006 на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 50,34 кв.м. на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають визнанню недійними. Крім того, державна реєстрація права власності на дану квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню, оскільки квартира перейшла у власність зазначених осіб без належної правової підстави, а квартира підлягає поверненню у комунальну власність. ОСОБА_2 просить суд визнати недійсними розпорядження №4357 від 04.12.2006 Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області та Свідоцтво про право власності на житло від 10.12.2006 серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 50,34 кв.м. на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках (по 1/2 частки кожному).

Також 21.05.2020 відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на первісний позов аналогічного змісту її зустрічного позову. Крім того зазначила, що єдиною підставою для втрати нею права користування жилим приміщенням є її відсутність за місцем проживання понад один рік. Зазначена обставина відсутня у справі, оскільки вона ніколи не змінювала свого місця проживання з часу вселення в квартиру. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ст.157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, підставою для виселення ОСОБА_2 з квартири є систематичне порушення нею правил соціалістичного співжиття, яке робить неможливим проживання інших осіб, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Доказів систематичного порушення нею правил соціалістичного співмешкання та вжиття до ОСОБА_2 заходів впливу позивач до позову не надав. Напроти, саме позивач вчиняє сварки, чинить на ОСОБА_2 психологічний та фізичний тиск, з метою протиправного виселення його з квартири, що змушує ОСОБА_2 звертатись із заявами до Южненського відділення поліції. Як зазначено в позовній заяві разом з відповідачем та позивачем в квартирі проживає спільна донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої ОСОБА_2 отримує від позивача аліменти. Позивач вважає, що малолітня донька ОСОБА_6 , яка досягла віку 12 років, може самостійно встановлювати місце свого проживання, що не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки не досягнення віку 14 років. Необхідною умовою вирішення питання місця проживання дитини є окреме проживання батька та мати. Зазначена обставина у справі відсутня, вона проживає разом з позивачем у спільній квартирі. Окрім того, зазначену вимогу щодо визначення місця проживання доньки позивач у позовній заяві не висуває. Таким чином, позовні вимоги позивача у справі є безпідставними та недоведеними.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 30.06.2020 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації права власності об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Призначено підготовче засідання.

22.07.2020 до суду надійшли заперечення на первісний позов від ОСОБА_2 , згідно якої окрім доводів зазначених у відзиву на первісний позов зазначено наступне. В квартиру АДРЕСА_3 на початку 2004 року вселились всією сім`єю: ОСОБА_2 , чоловік (позивач) та старша донька ОСОБА_5 , після виселення з будинку АДРЕСА_2 (яке підлягало зносу), про що свідчать відбитки про місце реєстрації в паспорті. Із вказаного часу зазначена квартира є моїм житлом, в якому я зареєстрована та постійно проживаю задовго до її приватизації. Ствердження позивача, що ОСОБА_2 вселилась в квартиру після її приватизації суперечать матеріалам справи та є намаганням ввести суд в оману, оскільки відповідно до рішення Южного міського суду Одеської області від 24.06.2019 (копія якого міститься у справі), яким шлюб між сторонами розірваний, при цьому сторони проживали у шлюбі з 01.07.2000 та вели спільне господарство, маємо від шлюбу двох доньок ОСОБА_5 , 2001 р.н., та ОСОБА_6 , 2008 р.н. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач вважає, що сервітут ОСОБА_2 про право проживання в квартирі підлягає, враховуючи приписи ч.2 ст.406 ЦК України, а також правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постановах у справах № 243/7004/17-ц та № 702/101/18, припиненню на вимогу власника майна. Правова позиція позивача є помилковою, а наведена ним судова практика Касаційного цивільного суду Верховного Суду не підлягає застосуванню, оскільки правовідносини, які розглядалися у справах не аналогічними до правовідносин, які склались між ОСОБА_2 та позивачем. Крім того, відповідно до статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, необхідною умовою вирішення питання місця проживання дитини є окреме проживання батька та мати. Зазначена обставина у справі відсутня, я проживаю разом з позивачем у спільній квартирі. Окрім того, зазначену вимогу щодо визначення місця проживання доньки позивач у позовній заяві не висуває.

19.08.2020 від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого відповідач вважає її необґрунтованою та безпідставною у зв`язку з наступним. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що на початку 2004 року Позивач, Відповідач та їх старша донька ОСОБА_5 заселилися в квартиру АДРЕСА_3 , про що свідчить відмітка про місце реєстрації в паспорті Позивача та із вказаного часу зазначена квартира є житлом Позивача, в якому вона зареєстрована та постійно проживає. Також зазначає, що із невідомих їй причин ОСОБА_2 ані приймала участі у приватизації квартири, ані надавала згоду на її приватизацію та зазначена обставина порушує її житлові права на участь у приватизації квартири і порушує законодавство, яке регулює порядок приватизації житлового фонду. ОСОБА_2 вказує, що результати приватизації квартири не відповідали дійсному складу жильців квартири, які постійно проживали у квартирі на момент її приватизації, тому що Позивач була зареєстрована та постійно проживала в квартирі на час її приватизації, свого місця проживання не змінювала. Стосовно вищезазначених позивачем доводів, на які остання посилається як на підставу своїх вимог зазначено наступне. Позивач дійсно проживала з 2004 року в квартирі як член сім`ї власника, але на підставі рішення Южного міського суду від 24 червня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, Позивач спільним побутом із відповідачем не пов`язана, в утриманні квартири, ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг участі позивач не бере, відмовляється звільнити житло, систематично порушує правила співжиття, а тому відповідач, як власник квартири, на підставі ст.391 ЦК України, має законодавчо передбачене право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Після розлучення, позивач залишилась проживати у спірній квартирі та мала достатньо часу для того, щоб переїхати до іншого житла, але вона цього не зробила, тому відповідач за захистом своїх прав звернувся до суду. Оскільки, позивач для відповідача не є членом сім`ї, так як даний «статус» позивач втратила після розлучення, спільним побутом вони не пов`язані, так як описано вище, за комунальні послуги остання не сплачує, всі витрати по утриманню житла, а також доньки несе відповідач, також ОСОБА_2 зайняла окрему кімнату, а діти, замість того щоб жити в окремій кімнаті, вимушені тіснитися в одній кімнаті з батьком. Проживання з позивачем є нестерпним, оскільки вона систематично порушує правила співжиття, а тому у відповідач має законне право вимагати усунення від права користування жилим приміщенням та примусово виселити ОСОБА_2 . Стосовно зазначеного позивачем твердження, що вона не давала згоди на приватизацію та з невідомих їй причин не приймала участі у ній, а тому як наслідок вважає що приватизація квартири відбулася з порушенням закону та її прав як члена сім`ї наймача квартири, а тому розпорядження №4357 від 04.12.2006 ФКМ Южненської міської ради Одеської області та Свідоцтво про право власності на житло від 10.12.2006 на квартиру АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є недійсним, вказано наступне. 02 липня 2020 року на адресу Южненської міської ради було направлено адвокатський запит з проханням надати копії документів, які стали підставою для приватизації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в подальшому була отримана відповідь разом із копіями документів. Для оформлення квартири АДРЕСА_3 в спільну часткову власність, ОСОБА_1 звернувся до Фонду комунального майна Южненської міської ради з відповідною заявою від 20.11.2006. При цьому у документах, які стали підставою для приватизації, витребувані законним способом, а саме шляхом подачі адвокатського запиту, міститься заява від 06.11.2006, власноручно написана ОСОБА_2 , у якій зазначено: «У зв`язку із участю у приватизації квартири за АДРЕСА_4 , мною ОСОБА_2 . Прошу не включати мене до приватизації квартири АДРЕСА_3 ». Таким чином, Позивач своє право на приватизацію у відповідності до ст.5 ч.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» використала, узявши участь, разом зі своєю сестрою у приватизації квартири по АДРЕСА_5 , про що власне нею і зазначено у вищевказаній Заяві від 06.11.2006. Отже, з вищевикладеного можна зробити висновок, що позивач вказує недостовірну інформацію та вводить суд в оману, зазначаючи інформацію, що вона не знала та не брала участі у приватизації, що її права порушені, а також що приватизація квартири відбулася з порушенням Закону і результати приватизації квартири не відповідали дійсному складу жильців квартири, які постійно проживали на момент її приватизації. Зазначене позивачем твердження щодо того, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню, оскільки квартира перейшла у власність зазначених осіб без належної правової підстави, а квартира підлягає поверненню, відповідач вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки приватизація була проведена у відповідності до вимог законодавства України. Свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_2 було видано 10.12.2006, що власне і є підтвердженням законності проведення приватизації квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач вважає, що доводи викладені позивачем у зустрічній позовній заяві є безпідставними та нічим не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 23.02.2021 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.

Учасники судового провадження в судове засідання не з`явилися надавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Крім того від представника відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його зайнятістю 17.05.2021 о 13.30 год. в судових засіданнях Березанського районного суду Миколаївської області з розгляду цивільних справ №469/642/20, 469/9/15-ц.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

На підставі аналізу наведених вище норм права, враховуючи, що явка відповідача не визнавалась судом обов`язковою, відповідач надав зустрічний позов, відзив на первісний позов, що представником не надані суду докази на підтвердження його участі у даних судових засіданнях, та на представництво інтересів учасників даних справ, що письмово представник відповідача не повідомляв суд про неможливість подати докази у встановлений строк, а також враховуючи строки розгляду справи, суд вважає за необхідне відмовити представнику відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з зловживанням ним таким правом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Згідно розпорядження «Про приватизацію житлового фонду Южненської міської територіальної громади» від 04 грудня 2006 року за №4357 за заявою ОСОБА_1 про приватизацію, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 передана в спільну часткову власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1/2 частці (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частці квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.02.2007 за №13566262 (а.с.12-13).

За вказаною адресою, на реєстраційному обліку також зареєстрована ОСОБА_2 , що підтверджується копією паспорту (а.с.7), яка вселилась в дану квартиру в 2004 році як член сім`ї позивача, що підтверджується ордером на житлове приміщення №844 серія АБ від 28.01.2004

Згідно рішення Южного міського суду Одеської області від 24 червня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с.14).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Як роз`яснено у п.п.10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України`у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судому у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №490/12384/16-ц від 24 жовтня 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона не втрачала інтересу до спірного житла, постійно проживає в ньому та позивачем не доведений факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч.1 ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази того, що відповідачем за зустрічним позовом вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для виселення ОСОБА_2 , з якою позивач проживав у зареєстрованому шлюбі та яка тривалий час за згодою власника квартири зареєстрована у спірній квартирі та користувалась нею, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Вказаний висновок, зазначеній і в постанові Верховного Суду по справі №305/1330/16-ц від 25.06.2020, в якій вказано, що згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Верховний Суд у вирішенні цього спору виходить з того, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Таким чином, оцінюючи позов за його підставами, якими є припинення сімейних відносин та порушення правил статті 116 ЖК Української РСР, як підстави для виселення відповідача з будинку, Верховний Суд констатує, що припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для виселення з цього житла за правилами статті 156 ЖК Української РСР. За іншою підставою позову суди зробили висновок про недоведеність усіх умов, необхідних для застосування статті 116 ЖК Української РСР. Наведене є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про виселення відповідача зі спірного житла.

В оцінці інших доводів касаційної скарги щодо співмірності втручання у мирне володіння майном Верховним Судом також врахований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Посилання позивача за первісним позовом на висновок Верховного Суду по справі №243/7004/17 є помилковим, так як відповідач ОСОБА_2 набула право користування зазначеною квартирою у відповідності до ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України, а не на підставі сервітуту за правилами ст.ст.395,397,403 ЦК України.

Крім того, позивач за первісним позовом може пред`явити до відповідача лише одну з вимог відповідно до ст.3, ч.1 ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, в зв`язку з чим у задоволенні первісного позову необхідно відмовити.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то вони не підлягають задоволенню, за наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Керуючись положенням ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Як вбачається зі змісту заяви від 06.11.2006, власноручно написаної ОСОБА_2 , вона просить не включати її до приватизації квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку із її участю у приватизації квартири АДРЕСА_4 .

Таким чином ОСОБА_2 своє право на приватизацію у відповідності до ст.5 ч.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» використала, узявши участь у приватизації квартири по АДРЕСА_5 , що підтверджується її заявою від 06.11.2006.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісних та зустрічних вимог, у зв`язку з їх не обґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.3, 12, 81, 141, 265 ЦПК України, ст.ст.71, 72, 116 ЖК України, ст.405 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення з квартири відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа за первісним позовом ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач за зустрічним позовом Фонд комунального майна Южненської міської ради Одеської області, , місце знаходження: Одеська область, м. Южне, пр-т Гр.Десанту, 18.

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І.Барановська