ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» травня 2021 року

м. Харків

справа № 617/467/20

провадження № 22ц/818/2689/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року в складі судді Глоби М.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2001 року по липень 2004 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що за судовим рішенням з відповідача стягувалися аліменти на утримання сина до його повноліття, але відповідач не належно виконував свої зобов`язання та на сьогодні існує заборгованість, яку він добросовісно відшкодовує щомісячно.

Посилалася на те, що 01 серпня 2019 року між їхнім сином та Харківським національним університетом радіоелектроніки Міністерства освіти і науки укладено договір № 269ПК про підготовку фахівця ступеня бакалавр. На цей час ОСОБА_3 є студентом першого курсу факультету КН денної форми навчання за контрактом. Строк навчання закінчується 30 червня 2023 року. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 68 302,00 грн.

Вказала, що вона не має можливості у повній мірі допомагати сину, оскільки має ще неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку виховує самостійно, як одинока матір та фактично грошові кошти в сумі біля 5700,00 грн, які вона отримує щомісячно, працюючи фахівцем із соціальної роботи відділення денного перебування у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Вовчанської районної державної адміністрації, витрачаються на сплату комунальних послуг, харчі, ліки, одяг тощо. Інших доходів вона не має.

Вважала, що відповідач є фізично здоровою і працездатною особою, працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Тесон» і має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 3200,00 грн щомісячно з березня 2020 року з розрахунку на місяць з щорічною індексацією і до закінчення навчання у Харківському національному університеті радіоелектроніки.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року, в якому ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн щомісячно з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 16 березня 2020 року та до закінчення ним навчання у Харківському національному університеті радіоелектроніки, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку, в іншій частині позовних вимог - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 840,80 грн на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що відповідач виниклу заборгованість з аліментів та пені, стягуваних судовими рішеннями відмовляється погашати, а якщо і погашає, то мінімальними сумами та нерегулярно. Загальний розмір заборгованості відповідача з аліментів станом на 01 лютого 2021 року становить 122 656,56 грн.

06 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що надавати матеріальну допомогу зобов`язані обидва з батьків, а аліменти в розмірі 3200,00 грн в місяць, як бажає позивачка, занадто велика сума, яку він не має можливості сплачувати. Вказав, що окрім аліментів, що призначені йому судовим рішенням, він сплачує борг, це також є матеріальною допомогою з його боку. Вважав, що посилання позивачки на ту обставину, що вона має неповнолітню дочку, відносно якої є матір`ю одиначкою не мають відношення до вирішення спору щодо стягнення аліментів з нього на період навчання їхнього спільного сина. Посилався на те, що у нього ще є неповнолітній син та дружина, які також потребують його допомоги.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач зобов`язаний та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання в розмірі, визначеному судом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 15 вересня 2001 року по 27 липня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4,5).

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12 вересня 2019 року ОСОБА_3 з 02 вересня 2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8, 77).

01 серпня 2019 року між Харківським національним університетом радіоелектроніки Міністерства освіти і науки України та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір № 269ПК про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою, за умовами якого університет здійснює за рахунок коштів замовника надання освітньої послуги з підготовки фахівця ступеня бакалавр на рівні державних стандартів та вимог за спеціальністю інженерія програмного забезпечення, освітня програма - програмна інженерія денної форми навчання.

Пунктом 6.2 цього договору передбачено, що вартість навчання в університеті склала: в 2019/2020 навчальному році - 14 900,00 грн, в 2020/2021 навчальному році - 16 390,00 грн, в 2021/2022 навчальному році - 18 029,00 грн, в 2022/2023 навчальному році - 18 983,00 грн (а.с.9, 73).

Як вбачається з довідки Харківського національного університету радіоелектроніки № 48/1085 від 11 березня 2020 року ОСОБА_3 дійсно є студентом групи ПЗПІ-19-9 першого курсу, факультету КН - денне, контракт. Строк навчання з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року (а.с.23).

Із довідки про доходи № 01-11/02/07 від 12 березня 2020 року, виданої Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Вовчанської районної державної адміністрації вбачається, що загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року становить 13 333,16 грн (а.с.18).

ОСОБА_1 має ще неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).

23 жовтня 2004 року ОСОБА_2 вдруге одружився на ОСОБА_5 та від шлюбу у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.41,42).

З копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що 02 грудня 2019 року його звільнено з роботи за згодою сторін (а.с.40, 90).

З повідомлення Вовчанського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 19227 від 10 листопада вбачається, що станом на 01 листопада 2020 року ОСОБА_2 сплачено борг з аліментів в розмірі 18 390,00 грн на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за виконавчим листом № 2-819, виданим 23 грудня 2003 року Вовчанським районним судом Харківської області. Залишок боргу станом на 01 листопада 2020 року складає 65 848,92 грн та пеня в сумі 59 607,64 грн за виконавчим листом № 617/1089/18, виданим 02 грудня 2019 року Вовчанським районним судом Харківської області (а.с.91).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надала копію розрахунку заборгованості з аліментів з ОСОБА_2 за виконавчим провадженням № 56251123, з якого вбачається, що станом на 01 лютого 2021 року заборгованість зі сплати аліментів становить 63 273,92 грн та 59 382,64 грн пені згідно виконавчого листа № 617/1089/18 від 02 грудня 2019 року, виданого Вовчанським районним судом Харківської області (а.с.113).

Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину - найважливіший обов`язок матері і батька.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 Постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18.

У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц, провадження № 61-1717св18, від 25 лютого 2020 року у справі № 521/4397/17, провадження № 61-39201св18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 , повнолітній, є студентом Харківського національного університету радіоелектроніки, проживає у гуртожитку. У зв`язку з навчанням на денній формі ОСОБА_3 самостійного заробітку не має, стипендії не отримує, отже, він потребує матеріальної допомоги для оплати пов`язаних з навчанням витрат.

Встановивши, що ОСОБА_3 продовжує навчатися у Харківському національному університеті радіоелектроніки та потребує у зв`язку із цим матеріальної допомоги, перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, а ОСОБА_2 є працездатною людиною та має можливість надавати сину таку допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання сина, який навчається, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 182, 198, 199, 200 СК України, дійшов правильного висновку про те, що повнолітній ОСОБА_3 у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість його батько, ОСОБА_2 належним чином такої допомоги не надає, маючи при цьому змогу та обов`язок її надавати, тому стягнув з нього на користь позивачки аліменти на період навчання їхнього сина згідно з вимогами закону, навівши обґрунтування розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, врахувавши матеріальне становище відповідача та наявність інших утриманців.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року