Справа № 536/1041/20
Провадження № 2/536/132/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючої судді Клименко С.М.

за участю секретаря судового засідання Марченко О.М.

представника позивача ОСОБА_1 за угодою адвоката Чорнухи Ю.В.

представника відповідача Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області за довіреністю Бачкіра Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в місті Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою, де просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право постійного користування земельною ділянкою площею 9,5 гектарів, яка розташована на території Омельницької сільської ради Полтавської області, що була надана у постійне користування ОСОБА_2 на підставі рішення Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1994 року, державний акт серія ПЛ-73 виданий 14 листопада 1994 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , він є його єдиним спадкоємцем та прийняв спадщину подавши відповідну заяву нотаріусу Кременчуцького районного нотаріального округу Сапко О.Б. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04.10.2017 за ним визнано право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 на житловий будинок.

Крім цього ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку набув право користування земельною ділянкою площею 9,5 га, яка йому було надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства рішенням Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23.09.1994 та на яку 14.11.1994 виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 67.

Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, позбавивши його можливості оформити право на спадщину та порушивши його право користування земельною ділянкою, що гарантовано йому Конституцією України.

Вважає, посилаючись на приписи ч.5 ст.1268, ст.1218, ст.1219 ЦК України, що він успадкував права ОСОБА_2 , що нерозривно пов`язані з ним, у тому числі і право постійного користування земельною ділянкою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 за угодою адвокат Чорнуха Ю.В. позов підтримала з підстав та обставин викладених в позовній заяві та просила задовольнити.

Представник відповідача Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області за довіреністю Бачкір Г.О. в судовому засіданні позов не визнав та в його задоволенні просив відмовити посилаючись, що ОСОБА_2 , майно якого успадкував позивач, 14.11.1994 була надана в постійне користування земельна ділянка площею 9,5 га, яка знаходиться на території Омельницької сільської ради згідно Державного акту на право постійного користування землею, для створення селянського (фермерського) господарства, засновником і головою якого він являється. Оскільки право користування спірною земельною ділянкою перейшло вказаному селянському (фермерському) господарству, то право на користування нею не може бути успадковане позивачем. Вважає, що об`єктом спадкування є саме Селянське (фермерське) господарство «Курінного», яке має великі борги по сплаті земельного податку, на теперішній час перебуває в стадії припинення і позивач не бажає його успадковувати.

В своїй позиції посилається на правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №179/1043/16ц.

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

В наданому суду відзиві, позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити, посилаючись, що він необґрунтований та не відповідає дійсним обставинам справи.

Так, відповідно до доказів доданих позивачем, ОСОБА_2 , якому був виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73 14.11.1994 для ведення селянського (фермерського) господарства, зареєстрував селянське фермерське господарство «Курінного», яке відповідно до п.1.5 його Статуту є приватним господарством, створеним на власності громадянина України ОСОБА_2 придбаної ним на законних підставах. Таким чином право постійного користування землею перейшло до селянського фермерського господарства «Курінного» з моменту його створення, яке перебуває в стані припинення, але за ним все ще залишається право постійного користування земельною ділянкою відповідно до вищевказаного Державного акту, а після остаточного припинення його діяльності право постійного користування буде вважатися таким, що припинилося відповідно до положень ст.141 ЗК України.

В своїй позиції посилаються на правові позиції викладені в пунктах 68,76 постанови Великої Палати Верховного суду у справі №368/54/17 від 20.11.2019.

Вважають, що підстави для спадкування земельної ділянки позивачем відповідно до Державного акту постійного користування землею серії ПЛ-73 виданого 14.11.1994 ОСОБА_2 відсутні.

Заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Омельник Кременчуцького району Полтавської області помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданим Виконавчим комітетом Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Відкрилася спадщина, заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_1 , заведена спадкова справа, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за №60164494.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Установлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення другої сесії 22 скликання Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23.09.1995 надана в постійне користування земельна ділянка площею 9,5 га розташована на території Омельницької сільської ради народних депутатів для ведення селянського (фермерського ) господарства, про що видано 14.11.1994 Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67.

Розпорядженням голови Кременчуцької районного ради №17 від 04.03.1999 зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Курінного» с.Омельник Кременчуцького району, голова ОСОБА_2 .

На час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

На час заснування СФГ «Курінного» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство».

Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону «Про селянське (фермерське) господарство».

У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності (частина друга статті 4 Закону «Про селянське (фермерське) господарство»).

Як вказано в пункті 2 частини першої статті 29 Закону «Про селянське (фермерське) господарство» діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України.

За змістом наведених приписів на час створення СФГ «Курінного» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону «Про селянське (фермерське) господарство».

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону «Про селянське (фермерське) господарство».

Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство».

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку, що зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду висловлені у постанові від 23.06.2020 у справі №179/1043/16ц.

Посилання позивача на перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України, що за змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати, а тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини безпідставні.

Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Таким чином право постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом «Про селянське (фермерське) господарство»).

Відтак, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання за ним як за спадкоємцем засновника СФГ «Курінного» права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Крім цього позивач не надав доказів, що він звертався до нотаріуса про видачу йому свідоцтва на право користування земельною ділянкою в порядку спадкування, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на викладене суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою відмовити.

На рішення суду учасниками справи може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області.

У разі оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяС. М. Клименко

Повний текст судового рішення складено 09 червня 2021 року.