Справа № 203/1502/20
Провадження № 2/0203/90/2021
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в загальному провадженні цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач пред`явив через суд зазначений позов на предмет захисту свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що набута за ціною 601 000,00 грн. з прилюдних торгів, проведених 03 лютого 2020 року, чого не визнає відповідач, який після пред`явлення усіх правовстановлюючих документів відмовився знятися з реєстрації у цій квартирі, покинути квартиру та продовжує там проживати, зберігати свої речі, чим чинить перешкоди йому у користуванні житлом, тому позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_2 .

З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 22 травня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка з обміном учасниками заявами по суті справи, призначенням справи до розгляду в судовому засіданні та зупиненням провадження 18 вересня 2020 року на час до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 203/2404/20 (про витребування квартири з чужого незаконного володіння) з відновленням 01 квітня 2021 року.

Відповідач за правничої допомоги адвоката Федосєєва Є.О. у своєму відзиві від 17 червня 2020 року позов не визнав повністю, заперечуючи проти доводів і аргументів позивача тим, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 6509 від 29 червня 2017 року про стягнення заборгованості в сумі 182 146,89 грн. на користь АТ КБ «Приватбанк» не відповідає вимогам ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабміну №1172 від 29 червня 1999 року, оскільки вчинений не на передбаченому Переліком борговому документів кредитному договорі, який нотаріально не посвідчувався, а заборгованість не є безспірною, у зв`язку з чим такий виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню, про що ОСОБА_2 поданий відповідний позов (справа № 203/620/20), а тому все одержане на виконання недійсного правочину за ст. 216 ЦК України підлягає поверненню іншій стороні, у зв`язку з чим просив у позові відмовити.

Представник позивача у відповідь на відзив 03 липня 2020 року на спростування доводів відповідача наводить аргументи про обставини реєстрації права власності в Державному реєстрі за позивачем, що навіть за обставин визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню на підставі якого стягувалась заборгованість, ніяким чином не впливає на наявність права власності на квартиру, набуту за оплатним правочином з прилюдних торгів.

Інших заяв по суті справи сторони та третя особа не подавали.

В судовому засіданні 18 вересня 2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, наполягаючи на їх задоволенні з наведених в позовній заяві підстав, та в подальшому після відновлення провадження у справі в судове засідання не прибув, подавши 28 квітня 2021 року заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні 18 вересня 2020 року позов не визнав в повному обсязі, наполягаючи на відмові у задоволенні вимог з наведених у відзиві підстав, та в подальшому після відновлення провадження у справі, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання вдруге не прибув, подавши 19 травня 2021 року клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, яке судом залишено без задоволення з урахуванням того, що після відновлення провадження у справі це друга поспіль неявка представника відповідача і про наявність нових доказів чи обставин, які не викладені у відзиві представник не зазначає, у зв`язку з чим його неявка не перешкоджає встановленню обставин по справі.

Третя особа у подані 01 вересня 2020 року заяві клопотала про розгляд справи у відсутності їх представника.

Суд, заслухавши усні пояснення сторін, дослідивши подані учасниками докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог з задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Судом встановлено, що відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» на підставі розпорядження № 365-04 від 14 червня 2004 року, належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.9).

29 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 6509, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів на загальну суму 182146,89 грн., з якої 14021,16 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 154975,88 заборгованість за відсотками, 4000 грн. заборгованість з комісії, 500 грн. заборгованість по штрафам (фіксована частина), 8649,85 грн. заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості), за період стягнення з 11 червня 2010 року по 23 квітня 2017 року, а також витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800,00 грн.

06 лютого 2019 року вказаний виконавчий напис нотаріуса №6509 від 29 червня 2017 року пред`явлений до примусового виконання до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області за заявою АТ КБ «Приватбанк» та постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Удовиченко Д.С. від 11 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження №58316107 (а.с.7).

Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Удовиченко Д.С. від 29 серпня 2019 року об`єднані виконавчі провадження № 583161107 (стягувач на виконавчим написом нотаріуса АТ КБ «Приватбанк») та № 59519816 (стягувач ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго») у зведене виконавче провадження № 59922274 (а.с.8).

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Арутюняна Е.Б. від 23 жовтня 2019 року описаний та накладений арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в межах суми стягнення.

В ході проведення виконавчий дій, відповідно до заявки Центрального ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на реалізацію в СЕТАМ №13.5-47/23714/9 від 04 грудня 2019 року, вказана квартира виставлена на реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, які відбулися 03 лютого 2020 року.

Згідно акту про проведені електронні торги від 24 лютого 2020 року, затвердженого начальником Центрального відділу ДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції цього ж дня, переможцем електронних торгів 03 лютого 2020 року з проваджу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 за ціною 601 000,00 грн. став ОСОБА_1 , який 06 лютого 2020 року повністю сплатив суму вказану суму.

02 березня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. видано дійсне свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 146, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що придбані з торгів з одночасним проведенням законної державної реєстрації права власності (а.с.11, 12).

Також судом встановлено, що боргові зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» не були забезпечені іпотекою спірної квартири, а виникли у зв`язку з отриманням ОСОБА_2 емітованої АТ КБ «Приватбанк» платіжної картки в обмін на заповнений ним 11 червня 2010 року бланк заяви-анкети, за відомостями якої відповідач погодився на встановлення кредитного ліміту грошового переказу на суму 9000,00 гривень на умовах певної базової процентної ставки, погоджених на момент укладення договору, який у відповідності до застереження в цій заяві-анкеті пов`язаний з відкриттям позивачем банківського рахунку для обслуговування платіжної карти, а відтак, стягнення на квартиру зверталося у загальному порядку такого виконавчого провадження, виходячи з наявності у власності боржника іншого житла.

05 березня 2020 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про виселення з квартири, звільнення її від особистих речей та вимогою не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні придбаної з торгів квартирою (а.с.15, 16, 17).

Разом з тим, така вимога позивача відповідачем залишена без задоволення, з огляду на те, що з реєстрації у цій квартирі відповідач добровільно не знявся, про що свідчать відомості адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 15 травня 2020 року (а.с.33).

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ст.ст. 317, 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у здійсненні володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і ніхто не може бути примусово позбавлений житла згідно ст. 47 Конституції України інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, і володіє, користується, розпоряджається своїм майном згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України на власний розсуд, а громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) згідно ст. 150 ЖК УРСР для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій які можуть порушити його право та усунення перешкод в користуванні власністю.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності за пунктом 8 ч. 1 і ч. 2 ст. 346 ЦК України може бути припинене в разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника та в інших випадках, встановлених законом.

Факт припинення права власності з підстав передбачених пунктом 8 частини першої статті 346 ЦК України, законодавець пов`язує не з наявністю рішення суду про звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, а саме із завершальною стадією, укладення відповідного правочину на підставі реалізації такого майна у зв`язку із зверненням стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Таким чином, у передбаченому законом порядку у свою власність позивач набув квартиру АДРЕСА_1 , яка вилучена у відповідача у встановленому законодавством випадку звернення на таку квартиру стягнення за його зобов`язаннями згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України з позбавленням відповідача права користування жилим приміщенням відповідно до ст. 155 ЖК УРСР, внаслідок чого 05 березня 2020 року відповідачу відправлене рекомендоване поштове відправлення з вимогою позивача про виселення (т.15,16, 17).

А саме, кожен має право на повагу свого житла відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, за якою втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб. Бажаним є те, щоб кожен мав місце, де міг проживати з гідністю і яке міг називати своєю домівкою, але виділення таких фондів для забезпечення кожного житлом є більше питанням політичним та не вирішується судовим рішенням, а практика тлумачення ст. 8 цієї Конвенції Європейським Судом з прав людини жодним чином не припускає превалювання індивідуальних уподобань щодо мешкання над загальним інтересом.

Враховуючи конституційні гарантії права на житло і претензії відповідача на проживання у вказаній квартирі, за характером правових наслідків у цій справі виселення, як таке, складає юридичний засіб захисту у змісті конститутивного позову, пред`явленого у відповідності до п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, по суті, на предмет припинення правовідношення користування житлом одночасно з наступним припиненням дій, які порушують права нового власника перешкодами у використанні помешкання на свій власний розсуд, з огляду на що легітимна мета втручання у право на житло за ч. 3 ст. 47 Конституції України у розв`язанні цього спору досягається декларуванням права на житло з законною силою втраченим відповідачем ухилення якого від наслідків такої втрати має присікатись виселенням на підставі судового рішення, без чого втручання у приватне життя відповідача перестане мати якість законного.

Визначаючи співмірність заявлених у справі вимог з метою, яка досягається, у з`ясованих обставинах належить дотриматися справедливого балансу в захисті обох цінностей: з одного боку поваги до мирного володіння позивачем своїм майном, а з іншого на повагу приватного життя відповідача, внаслідок чого розв`язання спору залежить від вирішення судом головного питання у моменті вичерпання прав боржника користуватися житлом, на яке звернуте стягнення за його боргами, і його передбачуваність для покупця, з коштів якого покриваються вимоги кредитора.

Виходячи з висновків про застосування ст. 109 ЖК УРСР, викладених Верховним Судом 05 червня 2019 року у постанові Великої Палати№ 14-93цс19 про передбачуваність у судовій практиці обмеження прав набувача жилого приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення громадян без надання іншого жилого приміщення за загальним правилом неможливе з відмовою в позові за відсутності вказівки на постійне жиле приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, за винятком такого виселення при зверненні стягнення на іпотечне житло, придбане за рахунок забезпеченого ним кредиту (643/18788/15-ц), оскільки для винятку з іпотекою передбачене забезпечення громадян жилим приміщенням відповідно до статті 132-2 ЖК УРСР з фондів житла для тимчасового проживання.

Разом з тим загальне правило про виселення лише до іншого житла встановлене законодавчою технікою у другій главі розділу ІІІ ЖК УРСР для наймачів державного житлового фонду, а виняток з цього правила передбачений вже для іншого кола осіб власників приватного житлового фонду, для яких у шостій главі цього розділу порядок і підстави виселення не визначені, охоплюючи собою через відсильні норми виселення членів сім`ї власника та наймачів його житла, що виключає можливість розширювального тлумачення загального правила статті 109 ЖК УРСР, вимагаючи, якщо не звужувального тлумачення, то, принаймні, з`ясування її буквального змісту з використанням системного, історичного і телеологічного способів.

Зокрема, слідуючи практиці Європейського Суду з прав людини використовувати travaux preparatoires для розуміння духу закону, суд не може не звернути уваги на пояснювальні записки до законопроектів, що схвалені законодавцем і набули чинності в якості Законів № 3795-VI від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та № 1304-VII від 03.06.2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В історичних умовах подолання наслідків всесвітньої фінансової кризи 2008-2009 рр. з метою зниження рівня ризиків фінансової системи України і зниження частки проблемних активів у портфелі національних банківських установ для підвищення захисту прав кредиторів Законом № 3795-VI від 22.09.2011 запроваджувалося виселення зареєстрованих мешканців з іпотечного житла споживача фінансових послуг як вдосконалення процедури звернення стягнення на житло боржника, реалізація якого у виконавчому провадженні допускається в останню чергу, з уточненням про виселення з наданням постійного жилого приміщення споживачу фінансових послуг внаслідок звернення стягнення за іншими боргами.

В подальшому мораторій на примусове звернення стягнення на певне іпотечне житло накладений Законом № 1304-VII від 03.06.2014 через напруженість у суспільстві, викликану вилученням банками житла з виселенням боржників, які втратили можливість обслуговувати кредитні зобов`язання за споживчими кредитами в іноземній валюті, тим самим мораторій встановлений на застосування до відомого кола боржників раніше введеного винятку з загального правила ст. 109 ЖК УРСР, запобігаючи втраті боржником права користування своїм єдиним житлом.

Відповідно, за встановлених судом обставин виселенням відповідача закінчується примусове звернення стягнення на належні йому права на спільне домоволодіння, чим вичерпується право користування цим житлом внаслідок припинення права власності на нього, а допустимість його вилучення у відповідача та обов`язок зазначити у рішенні суду постійне жиле приміщення, до якого здійснюється виселення, залежать від того, чи в останню чергу з-поміж іншого майна боржника вживаються заходи примусового виконання для реалізації спірної квартири.

В свою чергу, переможець прилюдних торгів, крім придбання предмета іпотеки, після набуття права власності за виданим нотаріусом свідоцтвом по суті відносин і способу укладення договору позбавлений можливості скористатися застереженням для покупця згідно ст. 659 ЦК України, а обов`язок підшукати інше житло для колишнього власника покладає на такого добросовісного покупця надмірний тягар обтяження його власності.

З наведених мотивів суд має визнати виправданим втручання у право на повагу приватного життя, за якого забезпечення захисту прав нового власника є більш вагомою користю, аніж шкода інтересам недобросовісного боржника, який має інше житло, на підставі чого позов підлягає задоволенню.

При цьому, доводи представника відповідача про застосування до правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню положень ст. 216 ЦК України про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, суд відхиляє, оскільки виконавчий напис, як правочин, вчинений на користь ПАТ КБ «Приватбанк», сторонами цього правочину є стягувач ПАТ КБ «Приватбанк» та боржник ОСОБА_2 , правовідносини з виконання виконавчого напису нотаріуса виникли між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», а не між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який не є ні стороною правочину (виконавчого напису нотаріуса), ні учасником таких правовідносин, а тому визнання виконавчого напису про стягнення грошового боргу таким, що не підлягає виконанню не свідчить про припинення права власності позивача на придбану з прилюдних торгів квартиру.

Одночасно суд приймає до уваги, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування квартири з чужого незаконного володіння ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року залишений без розгляду. Вказана ухвала не оскаржувалась і набрала законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України, а тому законність підстав набуття права власності на спірну квартиру не спростовані, у зв`язку з чим новий власник вправі заявляти про законність своєї власності і усунення перешкод у здійсненні ним усіх правомочностей власника.

За правилами ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати належить покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29 травня 2021 року.

Суддя О.В. Колесніченко