Дата документу 21.04.2021 Справа № 334/8146/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8146/16 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/133/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2020 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Дніпровського району до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» в особі Філії Концерну «Міські теплові мережі» Дніпровського району про перерахунок послуг з централізованого опалення та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року Концерн «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Дніпровського району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у період з грудня 2010 року по липень 2015 року надав послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води (підігріву питної води) у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, Відповідач не належним чином здійснював оплату за надані послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі - 7470,12 грн.

Концерн «МТМ» звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу стосовно ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, з централізованого постачання гарячої води.

26.08.2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ № 334/7298/15-ц, який 28.12.2015 року за заявою боржника було скасовано.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги на загальну суму 7470,12 грн. та судові витрати в сумі 1378 грн.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Концерну «Міські теплові мережі» в особі Філії Концерну «Міські теплові мережі» Дніпровського району про перерахунок послуг з централізованого опалення та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 02.11.2010р. в помешканні за адресою АДРЕСА_1 , сталася аварія (прорив батареї), внаслідок чого було перекрито (припинена) подача теплової енергії в житлову кімнату, розміром 13,6 кв.м., яка по даний час не була приєднана до системи теплопостачання (не відновлено теплопостачання у кімнату), тобто відповідачем фактично не надавалася послуга з опалення житлового приміщення в повному обсязі.

Позивачем неодноразово направлялися звернення до обслуговуючих організацій (КП ВРЕЖО) щодо відновлення теплопостачання/усунення аварії та на адресу відповідача, повідомлення щодо фіксування факту непостачання теплоносія у житлову кімнату та здійснення перерахунку з зазначеного питання у зв`язку із неробочим станом радіатора.

Зазначені вимоги споживача щодо здійснення перерахунку наданих послуг щодо теплопостачання, з боку відповідача залишені без задоволення, чим порушено право споживача на отримання належної якості послуги в повному обсязі та порушуються принцип здійснення розрахунків за споживчу послугу, оскільки починаючи з 02.11.2010р. по липень 2015р. відповідач нараховує оплату за послугу з теплопостачання у приміщення, яке фактично не опалюється.

Тому він вважає безпідставними та необґрунтованими дії щодо нарахування платежів за послуги, які фактично з боку відповідача не надавалися, позивачу були спричинені моральні страждання та дискомфорт, чим спричинено моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд зобов`язати відповідача здійснити перерахунок послуги з централізованого опалення зменшення за вирахуванням із загальної опалювальної площі 13,6 кв.м у період з 02.11.2010 по 01.08.2015р. у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_2 та стягнути моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2020 року позов Концерну «МТМ» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в сумі 5269,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму судового збору у сумі 1225,99 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду змінити, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення боргу за період з вересня 2014 по липень 2015 рік у розмірі 1 726,59 грн. Зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом безпідставно було задоволено позовні вимоги позивача поза межами строків позовної давності, без врахування заяви відповідача про застосування таких строків та без наявності доказів щодо обґрунтованого розрахунку у період з 06.2013 року по 09.2014 року. Позивачем не було надано доказів поважності пропуску строку позовної давності.

В задоволенні його зустрічних позовних вимог було відмовлено безпідставно та не надано судом правової оцінки заявленим вимогам з приводу тих обставин, що фактично теплоносій подавався обмежено, з урахуванням того, що внаслідок аварії, яка сталася 04.02.2011 року, постачання тепла у житлову кімнату загальною площею 13.6 кв.м. було відємнено з незалежних від нього обставин та в подальшому безпідставно не поновлювалося, на неодноразові звернення до представника МТМ, КП ВРЕЖО щодо поновлення теплоносія було безпідставно відмовлено. Натомість посилання позивача на ті обставини, що споживач відмовився від налагодження системи та самостійно від`єднався є необґрунтованими та не підтверджені. Скаржник погоджується з заявленою до стягнення сумою у розмірі 1726,59 грн., яка складається з нарахувань теплоносія та ГВП у період з 09.2014 року по 07.2015 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги Концерну «МТМ», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив правила оплати послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, тому, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 5 269,58 грн. за період з вересня 2012 року по липень 2015 року на користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, є безпідставними, враховуючи, що в квартиру АДРЕСА_3 подається теплопостачання у повному обсязі, та ОСОБА_1 особисто не дав згоду на підключення радіатора після усунення аварійної ситуації 02.11.2010 року, який залишається не підключеним до цього часу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та є власником зазначеної квартири.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради №25 від 29.01.09 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, з 01.01.2009 виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Квартира ОСОБА_1 підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води між сторонами не укладено.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що 02.11.2010 року у його кімнаті сталася аварія (прорив радіатора), внаслідок чого було перекрито подача теплової енергії в житлову кімнату, розміром 13,6 кв.м. та до цього часу радіатор в цій кімнаті не відновлений та перебуває в неробочому стані, тому розрахунок позивача не відповідає дійсності, оскільки послуги не надавалися у кімнату розміром 13,6 кв.м.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до Акту від 04.11.2010 року складеного комісією КП «ВРЕЖО №13» про обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_2 , на момент огляду аварійна ситуація усунута, радіатор відключений, оскільки власник квартири не дав згоду на його підключення після проведення аварійних робіт, мотивуючи відмову, що він збирається придбати новий радіатор та встановить його власними силами (а.с.27).

19 листопада 2010 року ОСОБА_1 звернувся до КП ВРЕЖО №13 та просив скласти та надати примірник акту про аварію (прорив теплової батареї) яка сталася 02.11.2010 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.26).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність радіатора, або його неробочий стан не означає відсутність споживання комунальних послуг з опалення, так як і відключення опалення в окремому приміщенні не означає, що споживання комунальних послуг з опалення припиняється у випадку перекриття подачі теплоносія до системи опалення приміщення. Теплоенергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання і конвекції, і поширюється тепло не тільки від радіаторів, а й від інших елементів системи опалення (розподільчі трубопроводи, стояки тощо). Тіла, предмети, повітря, отримавши теплоенергію від носія, в свою чергу, передають тепло іншим тілам і предметам, нагріті повітряні маси переносять тепло в інші ділянки простору. Тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, і теплоенергія, що міститься в повітрі передається в тому числі і в сусідні приміщення через огороджувальні конструкції суміжних приміщень (стіни, стелі, підлога).

Статями 19, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладено в Постанові Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13.

Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно складених актів представниками МТМ, та працівниками КП «ВРЕЖО №13», радіатор відключений, на підводці стоїть заглушка, стояки у квартирі гарячі (а.с. 45).

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову. Відсутні будь які листи звернення, щодо підключення радіатора, є тільки листи відповідача, щодо перерахунку за надані послуги. На звернення ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» щодо перерахунку, останній повідомляв ОСОБА_2 , що йому необхідно відновити систему опалення в кімнаті та надсилав повідомлення до КП «ВРЕЖО №13», як балансоутримувачу житлового будинку, щодо відновлення внутрішньобудинкової системи опалення в будинку АДРЕСА_4 , оскільки ОСОБА_1 самовільно демонтував опалювальний прилад в кімнаті. (а.с. 42, 44-45)

Листом КП «ВРЕЖО» від повідомлено ОСОБА_1 про те, що 02.11.2010 року працівниками аварійно-диспетчерської служби аварійна ситуація ліквідована, виконано заміну згону на радіаторі опалення, виконати підключення радіатора саме власник відмовився, про що було складено акт, тому виконати підключення радіатора необхідно відповідачу за власний кошти. Проведення перерахунку відсутні підстави, оскільки теплоносій у його квартиру надається у повному обсязі (а.с. 22)

Згідно довідки про стан нарахувань, оплат та накопиченої заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого гарячого водопостачання з грудня 2010 по липень 2015 року Концерн «МТМ» надав відповідачу на підставі особового рахунку № НОМЕР_1 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (підігріву питної води) у житлове приміщення, розташоване у АДРЕСА_1 на загальну суму 7470,12 грн., що підтверджується рахунками за теплову енергію (а.с. 6-7).

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_1 скориставшись послугами Концерну, у повному обсязі не здійснив оплату за надані позивачем послуги. Станом на 31.07.2015 сума непогашеної заборгованості складає 7470,12 грн..

Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено обов`язок відповідача, як споживача послуг позивача, своєчасно укласти з ним договір на постачання теплової енергії.

За приписами ст.25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Положеннями статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю - три роки.

Згідно до ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.08.2015 Ленінським районним судом м. Запоріжжя було видано судовий наказ, яким з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в розмірі 7470,12 грн. За заявою ОСОБА_1 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.12.2015вказаний судовий наказ скасований. (а.с.10).

Згідно наявного матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість нараховується з грудня 2010 року.

Судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, що перериває перебіг строк; позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (справа № 6-214 цс 14).

З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що з даним позовом до суду концерн «МТМ» звернувся 06.12.2016 року, але зверненням з заявою про видачу судового наказу та її задоволенням судом було перервано строк позовної давності. Згідно розрахунку суми нарахувань по рахунку № НОМЕР_1 відкритого на ОСОБА_1 заборгованість виникла станом на 31.12.2010 р.

Судовий наказ перериває строк давності лише на наступні 3 роки, а також назад на 3 роки, а не на весь попередній та наступний періоди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушення права у позивача відбулось лише з часу скасування судового наказу 28.12.2015р., оскільки існування судового наказу у періоді з дня його прийняття 26.08.2015р. по 28.12.2015р. вказувало на захищене право позивача на отримання вказаної заборгованості. Тобто право на позов у позивача виникло лише з 29.12.2015р., а позов подано до суду 06.12.2016р. в межах трирічного строку позовної давності. Ухвала про видачу судового наказу прийнята судом 26.08.2015р., а тому в межі позовної давності вкладається період з вересня 2012р. по 31.07.2015р., а не весь період з 2010 року, за який визначено заборгованість позивачем.

Відповідач ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не спростований наданий позивачем розрахунок заборгованості.

При цьому, судом першої інстанції вірно було враховано ту обставину, що відповідач подав заяву про застосування до позовних вимог 3-річного строку позовної давності, а тому судом правомірно стягнуто з відповідача заборгованість за період з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року, що складає - 5 269,58 грн. (6 271,97 грн. нараховано та 1002,39 грн. сплачено відповідачем). Позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.12.2010р. по 31.08.2012р. в розмірі 2200,54грн. заявлені поза 3-річним строком позовної давності. Поважних причин пропуску цього строку позивачем не зазначено і судом не встановлено, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави ОСОБА_1 , наведені на обґрунтування позовних вимог, є безпідставними, оскільки встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в квартиру АДРЕСА_3 подається теплопостачання у повному обсязі, та ОСОБА_1 особисто не дав згоду на підключення радіатора після усунення аварійної ситуації 02.11.2010 року, який залишається не підключеним до цього часу.

На підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надав жодних належних та допустимих доказів, у зв`язку з чим, заявлені зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, та відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: