КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/4961/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 - про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

09 листопада 2016 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернулася до суду з заявою в якій просить поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видати дублікати виконавчих листів.

В обґрунтування вимог заяви вказує, що представник ПАТ «Дельта Банк», який отримав виконавчі листи по справі 760/10238/14-ц втратив кредитну справу та виконавчі листи по справі.

Вказує, що причиною пропуску строку пред`явлення виконавчого листа у цій справі є не передання виконавчих листів представнику ПАТ «Дельта банк» представник ПАТ «Дельта банк», а саме представник колекторської компанії, який отримав виконавчі листи по даній справі не передав новому представнику ПАТ «Дельта банк» Мазолевській В.В. виконавчі листи.

Крім того, вказує, що 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, у зв`язку з чим відбулося значне скорочення штату.

Також наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації № 25 від 03 березня 2015 року «Про скасування довіреностей» були скасовані всі довіреності на представництво, у зв`язку з тим, АТ «Дельта Банк» був позбавлений можливості отримати та в подальшому пред`явити до виконання виконавчі листи.

Тому заявник просить поновити строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа та видати дублікат виконавчих листів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року заяву ПАТ «Дельта Банк» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено.

Поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів, виданих Солом`янським районним судом м. Києва на виконання заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 - про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Видано дублікати виконавчих листів на виконання заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 - про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати в повному обсязі та постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні заяви про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку на пред`явлення до виконання виконавчих листів до виконання.

Посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено поважних та обґрунтованих підстав, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин для пред`явлення виконавчого листа до виконання в установлений законом строк.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Представник боржника у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник АТ «Альфа-Банк» у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи заяву ПАТ «Дельта Банк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суд виходив з того, що стягувачем пропущено такий строк з поважних причин, а тому вважав, що його слід поновити та видати дублікати виконавчих листів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 - про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Указане заочне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось та набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що 6 лютого 2015 року представником ПАТ «Дельта Банк» Гордеєвою Н.В. отримано оригінали виконавчих листів (а.с. 131).

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано скаржником, що оригінали виконавчих листів Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/10238/14-ц до ПАТ «Дельта Банк» не пред`явлені до виконання.

У відповідності до постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

За змістом статей 36, 37, 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після запровадження тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а Фонд (уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень) набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

19 червня 2015 року представник АТ «Дельта Банк» - Мозолевська В.В. звернулась до суду із заявою про видачу виконавчих листів по справі №2-3807/2014 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості (а.с. 136).

Тобто, представник АТ «Дельта Банк» - Мозолевська В.В. звернулась із заявою про видачу виконавчих листів в межах річного строку встановленого законом, проте судом не надано відповіді про можливість або не можливість виконати вказану заяву представника позивача, що позбавило позивача реалізувати своє право виконати судове рішення, яким задоволено вимоги позивача.

Також судом не повідомлено, що виконавчі листи видано представнику АТ «Дельта - Банк» Гордеєвій Н.В. (а.с.131).

В подальшому, 30 серпня 2016 року представник АТ «Дельта Банк» - Мозолевська В.В. повторно звернулась до суду із заявою про видачу виконавчих листів по справі №2-3807/2014 (а.с. 138-140).

При цьому необхідно звернути увагу на те, що вищевказана заява також залишилась поза увагою суду.

Отже, указане свідчить про заінтересованість стягувача у захисті своїх прав і інтересів, що дає підстави вважати про наявність поважних причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

09 листопада 2016 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернулася до суду з заявою в якій просить поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видати дублікати виконавчих листів.

09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір №2098/К про відступлення права вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 , внаслідок чого 13 лютого 2020 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч.3 ст.129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.370 ЦПК України замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Відповідно до ч.1 ст.371 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Аналогічне положення містить ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали), згідно якої стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого на підставі судового рішення, до виконання, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність або неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ вказує, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

На підставі аналізу ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Враховуючи вищевикладене та враховуючи обставини ускладнення діяльності банківської установи,колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог заяви позивача та правильно вважав, що строк пред`явлення до виконання виконавчих документів є поважним, оскільки вчасному пред`явленню виконавчих листів до виконання перешкоджали суттєві обставини.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність видачі дубліката виконавчого листа через їх втрату.

Доводи скаржника про те, що представником позивача подана указана заява поза встановленим законом річним строком не заслуговує на увагу, зважаючи на те, що позивач через свого представника намагався реалізувати своє право на отримання виконавчих листів в межах встановленого строку, проте указана заява залишилась поза увагою суду.

Посилання скаржника на те, що у позивача була можливість протягом одного місяця, з дня отримання такого листа та до моменту введення тимчасової адміністрації, звернутись до виконавчої служби із виконавчим листом до виконання не заслуговують на увагу, оскільки Законодавцем надано право подати стягувачем виконавчий лист до виконання протягом одного року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.