Номер провадження 22-ц/804/1330/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року

м. Бахмут

справа № 234/15107/19

провадження № 22-ц/804/1330/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбал Д.А.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи ОСОБА_2 , Приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Літвиненко Олексій Володимирович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 234/15107/19 за заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає частковому виконанню, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Літвиненко Олексій Володимирович,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 ,

на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 15 березня 2021 року (суддя Чернобай А.О.), постановлену в приміщенні Краматорського міського суду Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В лютому 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню частково, в обґрунтування якої послався на те, що 06 лютого 2020 року Краматорським міським судом Донецької області було ухвалено рішення по справі № 234/15107/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, відповідно до якого позовні вимоги було задоволено частково. Не погодившись з зазначеним рішенням суду позивач, подав апеляційну скаргу, яка 23 червня 2020 року була задоволена постановою Донецького апеляційного суду, а рішення Краматорського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року скасовано. 05 серпня 2020 року Верховним Судом було постановлено ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року. На виконання постанови Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі № 234/15107/19 було видано виконавчий лист, яким стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики від 12 травня 2014 року в сумі 15 000 доларів США та судовий збір в сумі 3794,53 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 5684,28 грн.

На сьогоднішній день Приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. відкрито виконавче провадження № 62602970 за заявою ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США. Вважає, що зазначений виконавчий документ, частково не підлягає виконанню з наступних підстав. 05 січня 2021 року боржник заявою про часткове виконання рішення суду повідомив приватного виконавця, що ним було здійснено часткове погашення заборгованості шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 280 662, 98 грн., шляхом зарахування частини заборгованості.

12 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ним було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив, а він взяв у борг гроші в розмірі 15 000 доларів США.

За період з 02 червня 2017 року по 30 травня 2019 року з метою виконання зобов`язань за договором від 12 травня 2014 року, він сплатив на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 280 662,98 грн. шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 ..

В постанові Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року, суд зазначив, що зі змісту платіжних доручень про перерахування грошових коштів в розмірі 280 662,96 грн., які були перераховані ним на користь ОСОБА_2 не вбачається, що зазначені суми були перераховані саме на виконання зобов`язання за договором позики від 12 травня 2014 року. Таким чином, суд апеляційної інстанції не врахував раніше перераховані суми коштів в розмірі 280 662,96 грн. в рахунок зменшення заборгованості, яка виникла на підставі договору позики від 12 травня 2014 року та стягнув суму заборгованості в повному обсязі.

Натомість, з платіжних доручень не вбачається, що заявник перераховував кошти на користь стягувача на підставі інших правочинів, про що було зазначено і Донецьким апеляційним судом.

З огляду на викладене, грошові кошти в розмірі 280 662,96 грн., які були перераховані на користь ОСОБА_2 є такими, що отримані та збереженні без достатньої правової підстави, а тому на адресу ОСОБА_2 була направлена вимога про повернення грошових коштів у розмірі 280 662,96 грн. протягом 7 днів з дати отримання вимоги.

Вимога боржника в добровільному порядку задоволена не була, а тому на адресу ОСОБА_2 була заявлена вимога про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, строк виконання яких настав, а саме: за заявою були зараховані наступні суми: частину суми його заборгованості перед ОСОБА_2 , яке виникло на підставі договору позики від 12 травня 2014 року, визначеної постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року в розмірі 280 662,98 грн.; заборгованість ОСОБА_2 перед ним, яка виникла у зв`язку із збереженням грошових коштів без достатньої правової підстави, строк повернення якої настав в сумі 280 662,98 грн.

Шляхом зарахування можуть припинятися зобов`язання на будь якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов`язань.

19 жовтня 2020 року та 23 листопада 2020 року боржник перерахував на користь стягувача грошові кошти в розмірі 50 000 грн., що підтверджується квитанціями, а отже наявний факт припинення зобов`язання по сплаті боргу частково на суму 50 000 грн. Вищевказане свідчить про відсутність у боржника матеріально правового обов`язку перед стягувачем у зв`язку з його припиненням у частині, а саме: у сумі 280 662,98 грн. та 50 000 грн., а разом 330 662,98 грн.

Просив суд визнати виконавчий лист по справі № 234/15107/19, виданий Краматорським міським судом Донецької області, таким, що не підлягає виконанню частково в сумі 330 662,98 грн., що складається з суми зарахування зустрічних однорідних грошових коштів 280 662,98 грн. та добровільно виплачених грошових коштів на користь стягувача 50 000 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 15 березня 2021 року у задоволенні заяви адвоката Забара А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про визнання виконавчого листа № 234/15107/19 від 30.08.2016 року таким, що не підлягає частковому виконанню, відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 вважає, що грошові кошти у розмірі 280 662,96 грн. є частковим виконанням ОСОБА_1 його зобов`язань за укладеним між ним та ОСОБА_1 договором позики від 01 березня 2012 року, тому взагалі не визнає отримання та збереження цих грошових коштів без достатньої правової підстави, тобто між сторонами існує неузгодженість щодо наявності зустрічного зобов`язання, відтак відсутня безспірність заявлених однорідних вимог. За наявності відкритого виконавчого провадження та досягнення між боржником і стягувачем (новим кредитором) згоди про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, всі дії щодо припинення виконання зобов`язань за рішенням суду здійснюються у виконавчому провадження, а саме шляхом звернення стягувача до державного виконавця з відповідною заявою.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення про задоволення заяви в повному обсязі; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції, що заявник не врахував умову про безспірність зобов`язання, є помилковим. В постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 914/2492/14 зазначено, що зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правовідносин наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Тобто, заява про зарахування зустрічних коштів однорідних вимог є одностороннім правочином і породжує правові наслідки незалежно від згоди іншої сторони на зарахування, але у разі дотримання зазначених чотирьох умов в статті 601 ЦК України. Суд першої інстанції в ухвалі зазначив про наявність не згоди стягувача на проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, однак в порушення статей 79,80 ЦПК України, не встановив якими достовірними та достатніми доказами підтверджується спір про право між сторонами. Заява ОСОБА_2 до виконавця, в якій він просить не враховувати факт часткового припинення зобов`язання ОСОБА_1 не може бути доказом існування спору між сторонами щодо даних правовідносин.

Судом першої інстанції не враховані висновки Верховний Суд у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/17770/17, від 18 червня 2019 року у справі № 914/8912/16 зазначив, що не оскаржена та не визнана недійсною заява про зарахування зустрічних вимог породжує правові наслідки. Таким чином, важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань в судовому порядку. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з чотирьох умов статті 601 ЦК України, виключає проведення зарахування у добровільному порядку. Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахування, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає судового спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 910/21683/17). Отже докази оскарження стягувачем вимоги про зарахування зустрічних вимог чи докази неможливості зарахування зустрічних вимог, зазначених у заяві, у матеріалах справи відсутні, а тому ухвалу прийнято з порушенням норм матеріального права .

21 грудня 2020 року ОСОБА_1 на поштову адресу ОСОБА_2 направив заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, яка була отримана останнім 29 грудня 2020 року, це означає, що в момент отримання ОСОБА_2 , відповідної заяви, останній спричинил відповідні цивільно-правові наслідки, у вигляді часткового погашення заборгованості. Після настання зазначених цивільно-правових наслідків, ОСОБА_2 не звернувся до суду щодо оскарження одностороннього правочину щодо проведеного зарахування зустрічних однорідних вимог, з чого слідує наявність факту відсутності спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань, отже зобов`язання є безспірними.

Оскільки зазначена угода заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не оскаржена та не визнана недійсною стягувачем у встановленому законом порядку, заявник реалізував своє право на зарахування зустрічних однорідних вимог. З урахуванням положень законодавства та судової практики слід дійти до висновку щодо припинення зобов`язань заявника, як боржника за договором позики від 12 травня 2014 року в частині 280 662,98 грн.

Однак суд першої інстанції наведеного не врахував, невірно застосував норми статей 598, 601 ЦК України, не надав оцінку зібраним у справі доказам, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про існування між сторонами спору щодо правовідносин про зарахування зустрічних однорідних вимог.

19 жовтня 2020 року та 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 добровільно перерахував на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн., отже наявний факт припинення зобов`язання по сплаті боргу в частині 50 000,00 грн. Проте суд першої інстанції взагалі не розглянув вимогу заявника. В оскаржуваній ухвалі існують посилання тільки на не згоду ОСОБА_2 щодо зарахування суми в розмірі 280 662,98 грн., між іншим факт добровільного перерахування ОСОБА_1 50 000,00 грн. судом залишився без уваги, і як наслідок зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 неправомірно не зменшилось на зазначену суму.

Таким чином, виконавчий лист по справі № 234/15107/19 виданий Краматорським міським судом Донецької області, має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню частково в сумі 330 662,98 грн., що складається з суми зарахування зустрічних однорідних грошових вимог -280 662,98 грн., та добровільно виплачених грошових коштів на пористь стягувача в розмірі 50 000,00 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

05 травня 2021 року від ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що однією з важливих умов для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 ЦК України є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. У разі наявності спору між сторонами щодо вимог, які одна сторона із сторін бажає зарахувати як зустрічні однорідні вимоги в порядку статті 601ЦК України, таке зарахування не можливе.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні правові підстави для можливості зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 ЦК України, оскільки між сторонами наявний спір.

Представник ОСОБА_1 вважає, що між сторонами існують наступі зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав та які можуть бути зараховані в порядку статті 601 ЦК України: частина заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , яка виникла на підставі договороу позики від 12 травня 2014 року та визначена постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року по справі № 234/15107/19 у розмірі 15 000 доларів США; заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , яка виникла у зв`язку зі збереженням грошових коштів без достатньої правової підстави, строк повернення якою настав, в сумі 280 662,96 грн. Отже вказані зобов`язання визначенні та мають виконуватись в різних валютах в доларах США та гривнях.

Згідно висновків Верховного Суду щодо застосування норм права статті 601 ЦК України «Припинення зобов`язання зарахувань», які викладенні в постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16, постанова від 19 грудня 2019 року у справі № 914/108/16 зроблено наступний висновок, якщо зобов`язання підлягають виконанню у різних валютах, то такі вимоги не є однорідними з огляду на те, що такі валюти не є рівнозначними.

Відтак зарахування зустрічних вимог, зобов`язання за якими мають виконуватись у різних валютах не є однорідними, а тому зарахування таких зустрічних вимог за відповідним одностороннім правочином не відповідають статті 601 ЦК України.

Вжиття відповідних заходів та вчинення відповідних дій під час примусового виконання рішення суду (тобто після відкриття відповідного виконавчого провадження), у тому числі зарахування часткового виконання рішення суду, мають вчинятись саме виконавцем, в провадженні якого перебуває виконавче провадження.

Питання щодо зарахування сплачених ОСОБА_1 стягувану ОСОБА_2 грошових коштів у загальному розмірі 50 000, грн.. в рахунок часткового виконання рішення має бути обчислено у відповідну валюту зобов`язання (долари США) та здійснено виключно приватним виконавцем.

Заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Кіреєв В.В. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її залишити без задоволення.

Приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

04 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його корись суму неповернутої позики за договором позики від 12 травня 2014 року у розмірі 15 000доларів США. (а.с.2-6 т.1).

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 12 травня 2014 року в сумі 4 606,90 доларів США, судовий збір в сумі 1 549,60 грн. В іншій частині позову відмовлено. (а.с.135-138 т.1).

Постановою Донецького Апеляційного суду від 23 червня 2020 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 12 травня 2014 року в сумі 15 000 доларів США та судовий збір у сумі 3 794,53 грн. та 5 684,28 грн. (а.с.170-176 т.1).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 17 липня 2020 року № 62602970 приватним виконавцем Літвиненко О.В. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 234/15107/19 та проводяться виконавчі дії. (а.с.196 т.1).

З розрахунку ВП № 62602970 від 21 серпня 2020 року вбачається, що залишок боргу ОСОБА_6 складає 417 693,56 грн., з яких: 379 721,42 грн. заборгованість за виконавчим листом 234/15107/19 від 21 серпня 2020 року; 37 972,14 грн. основна винагорода приватного виконавця. (а.с.199 т.1).

Адвокат Забара А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зверталася до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів, набутих без достатньо правової підстави, у розмірі 280 662,98 грн. (а.с.249 т.1).

Адвокат Забара А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зверталася до Приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. з заявою про часткове виконання рішення судом боржником (а.с.7-8 т.2).

18 грудня 2020 року ОСОБА_2 надіслав лист ОСОБА_1 , згідно якого зазначив, що перераховані у період з червня 2017 року по травень 2019 рік грошові кошти є частковим виконанням зобов`язань за укладеним між ними договором позики від 01березня 2012 року (а.с.31 т.2).

З заяви ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. вбачається, що ОСОБА_2 просив не враховувати факт частково припинення зобов`язання ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 згідно виконавчого листа, що виданий 06липня 2020 року Краматорським міським судом Донецької області за рішенням від 23 червня 2020 року у розмірі 280 662,98 грн. згідно заяви ОСОБА_1 про часткове виконання рішення суду боржником від 05 січня 2021 року у виконавчому провадженні ВП № 62602970 (а.с.4243 т.2).

18 січня 2021 року ОСОБА_2 надіслав відповідь на заяву представника ОСОБА_1 адвоката Забари А.В. від 21 грудня 2020 року про зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 ЦК України проте, що у нього відсутнє зобов`язання повернути нібито безпідставно отримані та збережені кошти у розмірі 280 662,98 грн., тому як ці кошти були перераховані в рахунок часткового виконання зобов`язань за іншим договором позики. (а.с.44 т.2)

19 жовтня 2020 року та 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій. В графі призначенні платежу зазначеного:- сплата заборгованості за постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року по справі № 234/15107/19 (а.с.11т.2).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 , підлягає задоволенню частково.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, ухвала суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає частковому виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вважає, що грошові кошти у розмірі 280 662,96 грн. є частковим виконанням ОСОБА_1 його зобов`язань за укладеним між ним та ОСОБА_1 договором позики від 01 березня 2012 року, тому взагалі не визнає отримання та збереження цих грошових коштів без достатньої правової підстави, тобто між сторонами існує неузгодженість щодо наявності зустрічного зобов`язання, відтак відсутня безспірність заявлених однорідних вимог. За наявності відкритого виконавчого провадження та досягнення між боржником і стягувачем (новим кредитором) згоди про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, всі дії щодо припинення виконання зобов`язань за рішенням суду здійснюються у виконавчому провадження, а саме шляхом звернення стягувача до державного виконавця з відповідною заявою.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є о обов`язковість судових рішень.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до вимог частин першої - другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Як зазначив Верховний Суд у постановах, прийнятих у справах даної категорії, зокрема, від 13 березня 2019 року у справі № 755/388/15-ц ; від 19 вересня 2018 року № 755/7805/13ц , наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на таке пред`явлення.

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 (провадження № 61-45337св18) Верховний Суд вказав, що перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, суть процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню частково заявник посилається на те, що ним було здійснено часткове погашення заборгованості шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 280 662,98 грн. та добровільне перерахування грошової суми на користь стягувача в розмірі 50 000,00 грн., а тому відсутні зобов`язання боржника перед стягувачем у зв`язку з його припиненням у розмірі 330 662,98 грн.

Відповідно до статті 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 ЦК України визначено, що не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, у випадках: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16 наведено висновок про те, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Водночас, однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи невідповідність будь-якій із наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку.

Таким чином, для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 у справі № 910/13205/17 суд, аналізуючи норми права у подібних правовідносинах, зокрема положення статті 601 ЦК України, висловив правову позицію про те, що однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Забара А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зверталася до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів, набутих без достатньо правової підстави, у розмірі 280 662,98 грн. (а.с.249 т.1).

18 січня 2021 року ОСОБА_2 надіслав відповідь на заяву представника ОСОБА_1 адвоката Забари А.В. від 21 грудня 2020 року про зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 ЦК України проте, що у нього відсутнє зобов`язання повернути нібито безпідставно отримані та збережені кошти у розмірі 280 662,98 грн., тому як ці кошти були перераховані в рахунок часткового виконання зобов`язань за іншим договором позики. (а.с.44 т.2)

Отже між сторонами наявний спір щодо грошових коштів у розмірі 280 662,98 грн.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що між сторонами існує неузгодженість щодо наявності зустрічного зобов`язання, а відтак відсутня безспірність заявлених однорідних вимог, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Проте заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не розглянуто вимоги про припинення зобов`язання по сплаті боргу на суму 50 000,00 грн.

За змістом ста 432 ЦПК України суд постановляє ухвалу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково або; 2) якщо у боржника повністю або частково відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, та матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 17 липня 2020 року № 62602970 приватним виконавцем Літвиненко О.В. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 234/15107/19 та проводяться виконавчі дії. (а.с.196 т.1).

19 жовтня 2020 року та 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій. В графі призначенні платежу зазначеного:- сплата заборгованості за постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року по справі № 234/15107/19 (а.с.11т.2).

Отже, виконавче провадження відкрито 17 липня 2020 року, а часткова сплата суми боргу відбулась 19 жовтня 2020 року та 23 листопада 2020 року, тобто не поза межами виконавчого провадження.

З метою уникнення ситуації, при якій в кожному випадку часткового погашення боржником заборгованості, сторона виконавчого провадження мала б звертатись до суду із заявами про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, зокрема, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Таким чином, звернення до суду із заявами про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню у зв`язку з частковим виконанням рішення суду в даному випадку є не обґрунтованим, оскільки питання про розмір суми, яка підлягає стягненню з боржників, вирішується під час виконання рішення суду та контролюється виконавцем самостійно.

Тобто, обставин, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та статтею 432 ЦПК України для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає частковому виконанню було порушено норми процесуального права, а тому апеляційний суд вважає за необхідне змінити ухвалу суду першої інстанції виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд змінює ухвалу суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 15 березня 2021 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено 11 травня 2021 року

Головуючий О.О.Тимченко