Справа № 509/4973/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет спору : приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ :

6 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд, визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 19435, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. від 21.08.2020 р. щодо звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 у розмірі 32130,87 грн. (основний борг 28601,70 грн., витрати на проведення виконавчих дій 669 грн., винагорода приватного виконавця 2860,17 грн.) та стягнути з відповідачів ТОВ «Вердикт Капітал» на свою користь сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн., мотивуючи це відсутністю документальних доказів безспірності вимог стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на вказану суму, а сам виконавчий напис такий, що вчинений нотаріусом з порушенням вимог ст.ст. 1,50,88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України № 296/5 від 22.02.2012 р. та Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 08.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 15).

Ухвалою суду від 16.10.2020 р. задоволено заяву ОСОБА_1 та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса № 19435 від 21.08.2020 р. (а.с. 29-30).

Ухвалою суду від 03.03.2021 р. закрите підготовче провадження по даній цивільній справі з призначенням справи до судового розгляду по суті на 08.04.2021 р. о 13:00 год., яке було відкладено на 17.05.2021 р. о 13:00 год., у зв`язку з неналежним повідомленням відповідачів та 3-їх осіб про дату, час та місце судового розгляду (а.с. 46).

В судове засідання, призначене на 17.05.2021 р. о 13:00 год. позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду клопотання, в якому повністю підтримав свій позов та проханням про проведення розгляду справи за його відсутністю у зв`язку з неможливістю з`явитися на засідання суду (а.с. 54,56).

Представник відповідачів ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позову, письмових пояснень чи будь-яких клопотань про розгляд справи за його відсутністю до суду не надіслав (а.с. 55).

3-ті особи без самостійних вимог на предмет спору : приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкової М.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про слухання справи за їх відсутності суду не надали (а.с. 57).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами ст.ст. 12,13 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

В своїй Постанові від 11 квітня 2019 року (справа № 712/13263/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору - на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Як наголошує у своїх рішеннях ЄСПЛ кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ суду з прав людини - право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорціи?ними, щоби законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенціи?ного права на суд. Право на доступ до суду повинно бути практичним і ефективним, що у світлі недопущення зловживання процесуальним правом також означає позитивнии? обов`язок держави, у тому числі суду, забезпечити ефективнии? розгляд справи після відкриття провадження у справі.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожніи? стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другоі? сторони, справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява No 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява No 17748/91, п. 38.

Обмеження права на доступ до правосуддя відповідатимуть п. 1 ст. 6 Конвенціі? за умови, що вони мають законну мету і що існує розумна співмірність між засобами, що використовуються, і поставленою метою, справа «Бруаль Гомес де ля Торре проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року).

Обов`язком заінтересованоі? сторони є прояв особливоі? старанності при захисті своі?х інтересів, справа «Тои?шлер проти Германіі?» (Тeuschler v. Germany), заява No 47636/99 (рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року).

Заявник зобов`язании? демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо и?ого, утримуватися від використання прии?омів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання, справа «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 р.).

Принцип змагальності процесу означає, що кожніи? стороні повинна бути надана можливість ознаи?омитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, справа «Ruiz-Mateos проти Іспаніі?», рішення ЄСПЛ від 23 червня 1993 року (заява № 12952/87, п. 63).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь діі? щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні, справи «Цихановськии? проти Украі?ни» (рішення ЄСПЛ від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03), та «Коновалов проти Украі?ни» (рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02).

Залишення позову без розгляду є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами, який сприяє швидкому розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору, а нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Це не є порушенням прав учасників спору. Європейський суд з прав людини у своїй практиці висловлював правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами також загалом може визнаватися таким, що має легітимну мету (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства). Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першоі? статті 6 згаданоі? Конвенціі? (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі No 36655/02 «Смірнова проти Украі?ни», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі No 30979/96 «Фрідлендер проти Франціі?» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти Украі?ни»).

В своі?х рішеннях, Європеи?ськии? суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти Украі?ни", пункт 28, No 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежніи? та такіи?, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі "Мусієнко проти Украі?ни", пункт 24, No 26976/06, від 20.01.2011).

Принцип неприпустимості зловживанням процесуальним правом витікає із принципів змагальності, рівності та пропорціи?ності, як елементів загального принципу верховенства права.

Захищене статтею 6 ЄКПЛ право на справедливии? судовии? розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншоі? сторони, у тому числі отримувати копіі? матеріалів справи та доказів, та отримувати належну нагоду брати участь у провадженні перед судом з метою коментувати чи спростовувати і?х. Рівність процесуальних засобів, які гарантують доступ до правосуддя, згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; не допущення судом свавільного мотивування рішень.

Згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ - право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорціи?ними, щоби законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенціи?ного права на суд. Право на доступ до суду повинно бути практичним і ефективним, що у світлі недопущення зловживання процесуальним правом також означає позитивнии? обов`язок держави, у тому числі суду, забезпечити ефективнии? розгляд справи після відкриття провадження у справі.

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь діі? щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні, справи «Цихановськии? проти Украі?ни», рішення ЄСПЛ від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03, та «Коновалов проти Украі?ни», рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02.

Заявник зобов`язании? демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо и?ого, утримуватися від використання прии?омів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання, справа «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспаніі?», рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989р.

Принцип змагальності процесу означає, що кожніи? стороні повинна бути надана можливість ознаи?омитися з усіма доказами та зауваженнями,наданими іншою стороною, і відповісти на них, справа «Ruiz-Mateos проти Іспаніі?», рішення ЄСПЛ від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63.

Розумність строку провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріі?в: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника, рішення ЄСПЛ у справі «Фрідлендер проти Франціі?».

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу`між сторонами вимагає, щоб кожніи? стороні надавалася розумнаможливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цюсторону у суттєво невигідне становище відносно другоі? сторони, справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява No 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява No 17748/91, п. 38.

Право на суд - не є абсолютним, справа «Голдер проти Великоі? Британіі?», рішення від 21 лютого 1975 року. справа «Де Жуффр де ля Прадель проти Франціі?», рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року., «Станєв проти Болгаріі?» та інші.

Обмеження права на доступ до правосуддя відповідатимуть п. 1 ст. 6 Конвенціі? за умови, що вони мають законну мету і що існує розумна співмірність між засобами, що використовуються, і поставленою метою, справа «Бруаль Гомес де ля Торре проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року).

Обов`язком заінтересованоі? сторони є прояв особливоі? старанності при захисті своі?х інтересів, справа «Тои?шлер проти Германіі?» (Тeuschler v. Germany), заява № 47636/99 (рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року)

Статтею 43 ЦПК України передбачені права та обов`язки учасників справи.

Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Частинами 1,3,4 статті 44 ЦПК України передбачено - учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.Неприпустимість зловживання процесуальними правами як принцип цивільного судочинства, п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України - забезпечується гарантіями дотримання судом усіх інших основних засад (принципів) цивільного судочинства, визначених у ч. 3 ст. 2 ЦПК України, учасники судового процесу та і?х представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 45 ЦПК України), суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливии? баланс використання учасниками процесу своі?х прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість : 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу і?х процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних діи?; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізаціі? ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу і?х правами та вживає заходів для виконання ними і?х обов`язків (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Формальне, удаване або інше недобросовісне використання учасником цивільного процесу передбачених законом цивільних процесуальних прав, завдання цивільного судочинства, визначеного у ст. 2 ЦПК (діі? всупереч законноі? мети).

Умиснии? характер протиправних діи?, вчинении? з метою створення юридичних підстав, які перешкоджають ефективному використанню іншими учасниками цивільного процесу своі?х прав,здіи?сненню справедливого судочинства. Правопорушник бажає, або принаи?мні свідомо допускає настання такого результату.

Внаслідок прямоі? заборони у ч. 1 ст. 44 ЦПК України протиправного використання цивільних процесуальних прав, за відповідним судовим рішенням такі процесуальні діі? правопорушника не спричиняють до позитивних юридичних наслідків.

Суд вимагає від заявника дотримання передбачених у п.п. 5, 10 ч. 3 ст. 176 ЦПК України вимог щодо змісту заяв про викладення у позові обставин, якими позивач обґрунтовує своі? вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; підтвердження заявою позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (правило епістопеля).

З метою попередження суд на стадіі? судового розгляду : з`ясовує обізнаність учасників справи з і?х правами та обов`язками; роз`яснює і?х у разі необхідності, крім випадків, коли учасника справи представляє адвокат, ст. 221 ЦПК України, зокрема - обов`язок добросовісно ними користуватися, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних діи?, та попереджає про можливі наслідки від зловживання цивільними процесуальними правами, утому числі у випадку невиконання учасником справи и?ого обов`язків про застосування судом заходів процесуального примусу, передбачені цим Кодексом, а також про встановлену законом відповідальність за прояв неповаги до суду.

Обмеження чи позбавлення процесуального права - повинно застосовуватися судом відповідно до принципу пропорціи?ності.

Докази, не подані у встановлении? законом або судом строк, до розгляду судом не прии?маються, крім випадку, коли особа, що і?х подає, обґрунтувала неможливість і?х подання у вказании? строк з причин, що не залежали від неі?, ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Докази, які не були подані до суду першоі? інстанціі?, прии?маються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості і?х подання до суду першоі? інстанціі? з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Невчасне подання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних судом першоі? інстанціі?, спрямоване на затягування судового процесу, може бути розцінено як зловживання правом, на підставі чого відповідні докази не повинні прии?матися в подальшому и? судом апеляційної інстанціі?.

Згідно із ч.ч. 1,4-7 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 83 ЦПК України передбачає - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Частинами 1,6-10 ст. 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Суд встановив, що предметом спору у даній справі є визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського МНО Гораєм О.С. № 19435 від 21.08.2020 р. таким, що не підлягає виконанню.

Однак, до свого позову, ОСОБА_1 не було надано ні копії оскаржуваного виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського МНО Гораєм О.С. № 19435 від 21.08.2020 р., ні будь-яких документів, на підставі яких був вчинений оскаржуваний напис нотаріуса.

Крім того, незважаючи на той факт, що підготовче засідання по даній справі тривало з 08.12.2020 р. по 03.03.2021 р. позивачем ОСОБА_1 не було надано до суду навіть клопотання про витребування вищевказаних документів (доказів) у приватного нотаріуса Житомирського МНО Горая О.С., як належним чином засвідченої копії оскаржуваного виконавчого напису, так і копій документів, на підставі яких був вчинений оскаржуваний напис нотаріуса, а відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України - суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Отже, в даному випадку, суд позбавлений можливості дослідити вищевказані ненадані позивачем докази по справі, надати їм належну оцінку та винести законне і обґрунтоване рішення суду з огляду на їх відсутність в матеріалах справи і не заявлення позивачем клопотання про їх витребування у приватного нотаріуса.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вищевказаний позов носить штучний характер, направлений на затягування розгляду позову, який був поданий з метою забезпечення позову, шляхом зупинення стягнення на підставі оспорюваного напису нотаріуса.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вказаний позов слід залишити без розгляду на підставі ч. 10 ст. 84 УПК України.

Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 16.10.2020 р. у виді зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса № 19435 від 21.08.2020 р., що видав приватний нотаріус Житомирського МНО Горай О.С.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним - залишити даний цивільний позов без розгляду.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,43,44,84,158 ЦПК України, ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, суд -

УХВАЛИВ :

1.Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет спору : приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - залишити без розгляду ;

2.Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.10.2020 року у виді зупинення стягнення з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса № 19435 від 21.08.2020 р., що видав приватний нотаріус Житомирського МНО Горай О.С. скасувати ;

3.Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили ухвалою суду ;

4.Роз`яснити позивачу право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складений та підписаний 17.05.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.