КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/754/19
Провадження № 2/534/66/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Сидоренко Т.Ю., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Горішні Плавні Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

встановив:

ОСОБА_1 , звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому прохає визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги мотивує тим, що згідно договору дарування є власником зазначеної квартири в якій з 05.09.2003 зареєстрований ОСОБА_3 . Відповідач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 фактично на умовах договору найму житлового приміщення. Договір у письмовій формі не укладався. Фактично ОСОБА_3 набув право користування житловою площею у зазначеній вище квартирі на невизначений строк на умовах договору найму житлового приміщення. З червня 2016 ОСОБА_3 створив неможливі умови їх спільного проживання в квартирі, добровільно звільняти житлове приміщення та знятися з реєстрації не бажає. Позивач вимушена проживати не в квартирі, яка належить їй, а винаймати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач безпідставно чинить позивачу перепони в користуванні квартирою, в зв`язку із неможливістю користуватися та розпоряджатись власним майном, позивач просить суд усунити перешкоди в користуванні власністю квартирою, шляхом виселення ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 10.06.2019 (а.с.19) провадження у справі було відкрито з призначенням справи за правилами спрощеного позовного провадження.

30.10.2019 року на адресу суду надійшло уточнення до позовної заяви, відповідно до якої просить усунути перешкоди користуванні їй власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири.

17.08.2020 від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнав повністю, посилаючись на те, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою з 1996 року та вели спільне господарство, також у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом проживання однією сім`єю вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , на яку більшу частину коштів надав саме він, однак позивач в договорі купівлі-продажу зазначила свою матір, В даний час він проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги, іншого житла в нього не має. Крім того спірну квартиру він не псує, використовує за призначенням та здійснює її належне утримання.

В судовому засіданні позивачка Седриста ОБ, та її представник - адвокат Матвієнко С.М. позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник - адвокат Чернушенко В.Ю. позов не визнали повністю, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується, записом реєстрації права власності проведеного на підставі договору дарування, серія та номер: ВВК 108666, р. № 3542, виданого 02.08.2004 приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В., копії яких приєднані до матеріалів справи (а.с.5-7). До матеріалів справи долучено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виданий на ім`я ОСОБА_1 (а.с.8).

Згідно з наданою сектором з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету житлового відділу департаменту економічного розвитку та ресурсів Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області довідкою від 17.04.2019 (а.с.Ю) за адресою АДРЕСА_3 є зареєстрованими позивач у справі та в якості членів сім`ї ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,. ОСОБА_8 та відповідач у справі ОСОБА_3 (а.с.10).

Встановивши всі обставини справи та виходячи із досліджених письмових доказів, суд вважає пред`явлений позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із.займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

На підставі статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення: б) використання його не за

призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вказувала на те, що відповідач є колишнім членом сім`ї та систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, що є підставою для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем правил співжиття, що є необхідною передумовою для застосування частини першої статті 116 ЖК УРСР.

Обставини на які посилається позивачка не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для виселення відповідача з квартири в якій він проживає більше 17 років.

Пунктом першим статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такі роз`яснення та висновки щодо застосування статті 116 ЖК УРСР викладені у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», а також у постановах

Верховного Суду, зокрема, у постанові від 04 березня 2019 року, справа №755/14630/15-ц, провадження №61-7603св18, та підлягають врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України,

Вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах дійсно існує нагальна необхідність для застосування обмеження права на повагу до житла і втручання у це право є пропорційним переслідуваній меті.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати

усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, рівно як і практика Європейського суду з прав людини/ застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, закріплено, що кожен має право не повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втруча/ня здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України»

зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 6 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності

тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який можу бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статі 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі

сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних

принципів статті 8 Конвенції.

В даній справі відповідач ОСОБА_3 був вселений у спірне житлове приміщення та зареєстрований в ньому в установленому законом порядку, як член сім ї та проживає в ньому безперервно протягом 18 років, що не заперечувалось і визнано в судовому засіданні позивачем. Спірна квартира протягом тривалого періоду часу є житлом відповідача в розумінні діючого в Україні житлового законодавства та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Іншого житла у ОСОБА_3 немає та в результаті

виселення він може стати безхатченком.

ОСОБА_3 , має інвалідність III групи, тому наймання житла буде для нього надмірним тягарем.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що при виселенні відповідача з вказаної квартири не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачем житла, в зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.317,319,391,386 ЦК України, ст.ст. 263,280 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відомості, що не оголошуються:

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 ;

Повне ім`я відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Т.О.Куц

Повний текст рішення виготовлено 28.05.2021