Постанова

Іменем України

13 травня 2021 року

м. Київ

справа № 501/5000/15-ц

провадження № 61-15569св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року в складі судді Журавля П. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 57 550,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами строком до 23 квітня 2018 року.

06 травня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено окремі договори поруки.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 126 322,29 дол. США, яка складається з: 47 655,07 дол. США - заборгованість за кредитом; 22 721,97 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1681,60 дол. США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 48 237,06 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 11 дол. США (фіксована частина), 6014,79 дол. США (процентна складова), банк просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 126 322,29 доларів США, що еквівалентно 2 675 506,07 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року змінено в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови, в іншій частині залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення правильно зазначив про необхідність відмови у позові, проте у мотивувальній частині рішення, обмежившись цитуванням позову та заперечень на нього, взагалі не навів мотив, не зазначив аргументів з який дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги ПАТ «ПриватБанк» за кредитним договором № ODTIGA від 23 квітня 2008 року були задоволені за рахунок продажу предмета іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому повторне стягнення кредиту, всупереч положенням статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Також суд врахував, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, в якій заявник, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що реалізація предмету іпотеки не призвела до погашення заборгованості в повному обсязі, на підтвердження чого суду повторно було надано розрахунок заборгованості та виписки по рахункам, які обліковують кожну складову кредитного зобов`язання та з яких вбачається, що отримані від продажу грошові кошти були зараховані на погашення заборгованості по пені, що відповідає черговості погашення заборгованості згідно умов кредитного договору та положенню статті 534 ЦК України. Суди не дослідили наявні в матеріалах справи докази, які вказують на недостатність отриманих банком коштів від продажу предмета іпотеки, а тому висновки судів про відмову в позові є неправомірними. Набрання законної сили судовим рішенням про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості не призводить до фактичного погашення цієї заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 501/5000/15-ц з Іллічівського міського суду Одеської області.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 квітня 2021 року справу № 501/5000/15-ц призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ODTIGA, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 57 550,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом строком до 23 квітня 2018 року.

06 травня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено окремі договори поруки.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року по справі № 501/2480/13-ц, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODTIGA від 23 квітня 2008 року в розмірі 81 111,48 доларів США, що за курсом НБУ складає 648 080,73 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 56,20 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи власником вказаної квартири є ОСОБА_4 , яка набула право власності на неї на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2015 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 23 квітня 2008 року, внаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 126 322,29 дол. США, яка складається з: 47 655,07 дол. США - заборгованість за кредитом; 22 721,97 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1681,60 дол. США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 48 237,06 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 11 дол. США (фіксована частина), 6014,79 дол. США (процентна складова), банк просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 126 322,29 доларів США, що еквівалентно 2 675 506,07 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Велика Палата дійшла висновку про те, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважала, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, неправильно застосував указані норми матеріального права та дійшов передчасного висновку, що оскільки за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вже звернено стягнення на предмет іпотеки, тому стягнення кредитної заборгованості за цим позовом призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання.

При цьому, суд належним чином не перевірив доводи банку, зокрема, не з`ясував яка сума грошових коштів була отримана від реалізації предмета іпотеки та чи була вона достатньою для погашення всієї суми заборгованості за кредитом. Крім того, не дослідив і не оцінив зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Аналогічний висновок викладений й у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 555/2550/17 (провадження № 61-48497св18).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд у силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок суду про відмову у задоволенні позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав.

При цьому, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги)підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун