Провадження №2/760/1818/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся з позовом до відповідачів та просив вселити його та двох малолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкод йому та його малолітнім дітям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 є сином відповідача ОСОБА_3 , проживав і є зареєстрованим за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 з 05.08.1993 року по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_8 народилась донька ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 .

У 2013 році померла мати позивача ОСОБА_10 (дружина відповідача ОСОБА_3 ) і з того часу відповідач ОСОБА_3 почав чинити перешкоди позивачу та його донці користуватися житлом, а саме неодноразово виганяв їх з будинку, у зв`язку з чим вони вимушені були проживати у прибудові до гаража за даною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у позивача народилась друга донька ОСОБА_1 , яка була зареєстрована також за адресою: АДРЕСА_1 .

Починаючи з січня 2020 року, позивач з двома малолітніми дітьми не має доступу в будинок АДРЕСА_1 , оскільки замки на вхідних дверях змінені. Крім того, ОСОБА_3 вселив у даний будинок квартиронаймачів, а сам виїхав проживати за іншою адресою.

Іншого житла позивач немає і до даного часу вимушений проживати у прибудові до гаража без належних побутових умов для проживання, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.10.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

У встановлений судом строк відзив від відповідачів не надійшов.

Однак, 23.11.2020 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про продовження строку для подання відзиву та заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ст.120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частиною 7 статті 178 ЦПК України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно із ст.122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

На дату ухвалення рішення судом представником відповідача відзив не подано.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.05.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно договору дарування зареєстрованому в КМБТІ 18.07.1996 року за АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 , квартира АДРЕСА_3 та другий поверх належить ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 є сином (членом сім`ї) відповідача ОСОБА_3 , проживає та зареєстрований за вказаною адресою з 05.08.1993 року, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Малолітні діти позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 також зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи та актом обстеження житлово-побутових умов мешканців по АДРЕСА_1 ).

Як зазначає позивач, у 2013 році померла його мати (дружина відповідача ОСОБА_3 ) та з цього часу відповідач почав перешкоджати йому та його малолітнім дітям користуватися житлом. Відповідач неодноразово виганяв позивача з дітьми з житлового будинку, внаслідок чого вони змушені були проживати у прибудові до гаража за вказаною адресою.

Починаючи з січня 2020 року позивач та малолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мають доступу до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки замки від вхідних дверей змінені.

Вказане підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов мешканців по АДРЕСА_1 ) від 31.07.2020 року в якому зазначено, що позивач разом з малолітніми дітьми проживає в самовільно прибудованій до гаража забудові, яка складається з тамбура та житлової кімнати, дане приміщення отоплюється твердопаливним котлом і знаходиться в незадовільному санітарному стані.

Позивач просив вселити його та двох малолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкод йому та його малолітнім дітям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , на що слід зазначити наступне.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, ч. 4 та 5 вищевказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма закріплена також в ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, правом користування житлом наділені члени сім`ї особи, у власності якої воно перебуває. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє вищевказаних осіб права користування займаним приміщенням.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів сім`ї.

При цьому, судом не встановлено підстав для припинення позивачем, який є членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 , права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 (в частці, що належить відповідачу ОСОБА_3 )

Крім того, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 та 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року).

Частиною 1 статті 18 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

На час ухвалення рішення відповідач ОСОБА_3 належить право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , а тому відповідно до приписів житлового законодавства позивач ОСОБА_1 та його малолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наділені правом користування спірним житловим приміщенням як члени сім`ї особи, у власності якої воно перебуває.

До того ж, в матеріалах справи містяться підтвердження, що позивач ОСОБА_1 та його діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані у спірному житловому будинку, і відповідно мають право на користування житловим приміщенням.

Також встановлено, що іншого житла позивач не має та сім`я ОСОБА_1 на даний час проживає в самовільно прибудованій до гаража забудові, яка перебуває в неналежному санітарному стані, що суперечить інтересам дітей.

Отже, враховуючи приписи житлового законодавства та інтереси дітей, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та його малолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є такими, що мають право на користування частиною житлового будинку, яка є у власності відповідача ОСОБА_3 (батька позивача), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, достовірно встановлено, що позивачу та його малолітнім дітям чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачам.

Зазначені обставини не спростовані відповідачами, оскільки жодних відзивів, заперечень чи пояснень від них не надходило.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому відповідачів слід зобов`язати не чинити перешкод ОСОБА_1 та його малолітнім дітям ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 в тій частині, що належить відповідачу ОСОБА_3 , членами сім`ї якого є позивач та його діти.

Відповідно до 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору в сумі 840,80 грн.

Позивачем не доведено, що відповідачем ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні частиною житлового будинку, що належить відповідачу ОСОБА_3 , а тому у вимогах до неї слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя