ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року

м. Черкаси

справа № 711/7157/20 провадження № 22-ц/821/1531/21 категорія 304070000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Нерушак Л.В., Василенко Л.І.

учасники справи:

позивач: Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ»;

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

12 жовтня 2020 року ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та внески у розмірі 69 039 грн. 51 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 25 279 грн. 96 коп. та 3 % річних у розмірі 6 455 грн. 68 коп., а всього 100 775 грн. 15 коп., а також сплачений судовий збір в сумі 2 102 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі відповідної ліцензії забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси.

Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ».

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08 жовтня 1992 року № 572, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо).

Оскільки в будинку АДРЕСА_1 встановлено будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири.

У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання у будинку АДРЕСА_1 , нарахування за послугу здійснювалися згідно п.п.40-49 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, а саме, у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища.

У квартирі АДРЕСА_2 відсутній лічильник обліку гарячого водопостачання, тому згідно п. 21 вищевказаних правил у разі відсутності у квартирі та вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу.

Згідно інформації Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 14 вересня 2020 року № 18451-01-10, згідно інформації з адресної картки за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

З власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 01 квітня 2014 року укладено договір № 5484/1 про надання послуг з центрального опалення та підігріву води (далі договір № 5484/1). Вказаний договір укладено на 1 рік. Згідно з п.31 договору № 5484/1 він вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Таких заяв сторонами не надавалося, тому договір № 5484/1 є дійсним на сьогоднішній день.

Крім того, щодо періоду виникнення спірної заборгованості з січня 2013 року до укладення 01 квітня 2014 року договору № 5484/1 позивач зазначив наступне.

Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п. 1 ч. 2 ст. 7, п. 2 ч. 2 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч. 5 ст. 13 вищевказаного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Відмова споживача послуг від укладення договору суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Стаття 9 вищевказаного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що споживач здійснює оплату за житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно з п.9 договору №5484/1 від 01.04.2014р. розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата здійснюється щомісячно протягом року. Платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідачі своєчасно та в повному обсязі з січня 2013 року не вносили плату за отримані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також не здійснювали внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії та гарячої води згідно ст.17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та рішення Черкаського міськвиконкому № 1021 від 17 вересня 2019 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 серпня 2020 року складає 69 039,51 грн., що підтверджується розрахунком по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідачі, фактично, споживши вищезазначені послуги, не надсилали позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав їм житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Заходи досудового врегулювання спору з відповідачами не проводилися. Квартира не від`єднана від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання у встановленому законом порядку.

Крім того, відповідно до п. п. 5.10.11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний сплачувати надані житлово-комунальні послуги» за цінами та тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг, інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Конституції України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст.332 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, позивачем на суму боргу, відповідно до ст. 625 ЦК, нараховані інфляційні втрати в сумі 25 279 грн. 96 коп. та 3 % річних, що становить 6 455грн. 68коп.

На підставі викладеного вище, позивач просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість з централізованого опалення, гарячого водопостачання та внески у розмірі 69 039грн. 51коп., інфляційну складову боргу 25 279 грн. 96 коп., 3% річних 6 455грн. 68 коп., а всього 100 775 грн. 15 коп. та сплачений судовий збір в сумі 2 102,00 грн.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 в зв`язку зі смертю відповідачки ще до звернення позивача до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2021 року позов ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаське ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» заборгованість за житлово-комунальні послуги, внески у розмірі 32 982 грн. 41 коп., інфляційні - 2 004 грн. 05 коп., 3 % річних - 1 445 грн. 28 коп., судовий збір в розмірі 760 грн., а всього 37 191 грн. 74 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду було встановлено, що права та інтереси позивача відповідачем порушені, останнім не вносились кошти за надані житлово-комунальні послуги, а відтак позов підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позовна давність, починаючи з січня 2013 року по жовтень 2017 року включно спливла, а відтак, позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог за вказаний період.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2021 року скасувати як незаконне та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, на які позивач посилався як на підтвердження своїх позовних вимог та судом неправильно під час вирішення спору застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 квітня 2021 року власниками квартири АДРЕСА_2 з 2012 року є ОСОБА_3 ј частка, ОСОБА_4 ј частка та ОСОБА_2 Ѕ частка. При цьому, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актовим записом про смерть № 2849 від 19 листопада 2013 року, що долучений до матеріалів справи.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що відповідач ОСОБА_1 взагалі не є власником відповідної квартири, а тому є неналежним відповідачем за цим позовом, а другий відповідач у справі померла до звернення позивача в суд із позовом.

Суд не звернув уваги на ту обставину, що саме власники житла повинні нести обов`язок утримання житла, до якого відноситься і сплата комунальних послуг.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу до фізичної особи, яка не є власником житла суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та відповідно прийняв незаконне рішення.

У відзив на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаське ТЕЦ» - Марцішевського Б.Р., зазначено що апеляційна скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

У сторін спору, виконання послуг з постачання теплової енергії та споживача є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг. Оплачувати житлово-комунальні послуги це обов`язок споживача, а невиконання цього обов`язку відповідачем порушує права позивача, за захистом якого останній звернувся до суду.

Відповідач ОСОБА_1 є стороною договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води № 5484/1 від 01 квітня 2014 року та є зареєстрованою за вказаною адресою з 13 грудня 2002 року і на момент розгляду справи в суді першої інстанції, а тому суд правомірно дійшов висновку, що вона є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вказаною адресою, зобов`язана здійснювати щомісячну оплату за їх надання та фактичне користування ними.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, посилався на ту обставину, що з відповідачкою укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом акцепту публічної оферти відповідно до ст. 642 ЦК України і отримує послуги з централізованого опалення та підігріву води, проте всупереч вимогам законодавства не здійснює їх оплату, що спричинило накопиченню боргу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Частиною першою статті 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

У пункті 10 постанови КМУ від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як споживачів комунальних послуг.

Оскільки ОСОБА_2 померла ще до подачі позивачем позову до суду, що було встановлено під час розгляду справи, тому ухвалою суду від 25 травня 2021 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 закрито провадженням.

Розглянувши спір відносно заявлених позовних вимог відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що вона як споживач наданих послуг, будучи зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_2 зобов`язана була сплачувати кошти за надані послуги. Крім того, суду був наданий договір № 5484/1 від 01 квітня 2014 року про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, що був укладений між ПАТ «Черкаське хімволокно» як виконавцем з однієї сторони та ОСОБА_1 як споживачем, з іншої сторони.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 обґрунтовувала свою позицію щодо незаконності судового рішення тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 ј частка, ОСОБА_4 ј частка та ОСОБА_2 Ѕ частка. Так, як ОСОБА_1 не є власником відповідної квартири, тому не являється належним відповідачем у даній справі, оскільки саме власники квартири зобов`язані утримувати належним чином своє майно, в тому числі зобов`язані своєчасно вносити плату за спожиті комунальні послуги.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, враховуючи наявні матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про доведення позивачем факту своєчасного та належного виконання умов договору про надання послуг, оскільки стороною відповідача визнано, що такі послуги дійсно надавалися у визначеному договором розмірі та належної якості.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 мотивувала свої доводи тим, що в разі належності квартири на праві приватної власності декільком особам, позов має бути пред`явлений до всіх співвласників квартири і аж ніяк до осіб, які такими власниками не являються.

Розглядаючи спір, районний суд відхилив такі доводи ОСОБА_1 , врахувавши, що договір було заключено саме з нею, вона є зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_2 , а отже є споживачем наданих послуг. При цьому право позивача звернутися до суду з позовом існує як до всіх споживачів, що отримували послуги так і до окремо з кожного їх них. Це право позивача закріплено на законодавчому рівні і є прерогативою саме позивача під час вибору способу захисту його порушених прав.

Перевіряючи обгрунтованість мотивів суду першої інстанції, що приведені в судовому рішенні, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року N 2189-VIII та Законом України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року N 2633-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було достовірно встановлено і дану обставину ОСОБА_1 не спростовано, що вона, не являючи власником квартири АДРЕСА_2 в розумінні п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» є індивідуальним споживачем послуг, наданих ПрАТ «Черкаське хімволокно», а відтак доводи, приведені в апеляційній скарзі про те, що вона не є належним відповідачем у справі повністю спростовуються вищеприведеними нормами чинного законодавства та обставинами у справі.

Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (частина третя статті 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Згідно пункту 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб.метр) опалювальної площі квартири та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення згідно із законодавством.

Нарахування за опалення по житловим квартирам в будинках, в яких не встановлено будинковому засобу обліку теплової енергії, виконується виходячи з вартості опалення в поточному місяці та опалювальної площі квартири. Виходячи з тарифу за 1Гкал кожного місяця виконується розрахунок фактичних витрат теплової енергії та вартість опалення 1 кв. м опалювальної площі.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно рішення Черкаського міськвиконкому № 1021 від 17 вересня 2019 року, встановлено розмір внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії та постачання гарячої води власникам (співвласникам) будівель м. Черкаси, які приєднані до інженерних мереж ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» в розрізі кожної будівлі окремо (згідно додатку).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що надавав послуги відповідачу, який є споживачем вказаних послуг, квартира не від`єднана від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання. Станом на 01 серпня 2020 року борг по опаленню, гарячому водопостачанню та Внескам, який підлягає стягненню з відповідача, становить 69 039 грн. 51 коп., а також інфляційні в розмірі25 279 грн. 96 коп., 3% річних 6 455 грн. 68 коп. та судовий збір в сумі 2102 грн. 00 коп. Скарг щодо якості послуг, які надані та надаються не було. Період заборгованості обраховано з січня 2013 року по 01 серпня 2020 року.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції врахував, що відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, яку прийнято судом.

В заяві вказано, що як вбачається з матеріалів справи, позивачем визначено період заборгованості з січня 2013 року по 01 серпня 2020 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 257, ст. 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Період, за який кредитор має право стягувати заборгованість (в тому числі за житлово-комунальні послуги), визначається строком позовної давності, а тому намагання стягнути з відповідача борг за період з 2013 року по 2020 рік вважає порушенням своїх прав, а звідси впевнена у відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Районним судом правильно враховано під час розгляду справи заяву про застосування строків позовної давності. Так, з позовної заяви вбачається, що: позивачем нарахована заборгованість за період часу з 01 січня 2013 року по 01 серпня 2020 року.

Позовна заява подана до суду лише 12 жовтня 2020 року.

Суд першої інстанції правильно встановив, що права та інтереси позивача відповідачем порушені останнім не вносились кошти за надані житлово-комунальні послуги, але позовна давність спливла, починаючи з січня 2013 року по жовтень 2017 року включно, а тому суд правомірно відмовив позивачеві у задоволенні позову про стягнення заборгованості з відповідача за цей період у зв`язку із спливом позовної давності і за відсутності поважних причин її пропущення.

При цьому, суд правильно визначив, що підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання та Внески за період часу з 01.11.2017 року по 01.08.2020 року у розмірі 32 982 грн. 41коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що наведені позивачем розрахунки розміру боргу здійснені за встановленими тарифами, а тому до стягнення з відповідача ОСОБА_5 підлягає заборгованість за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання станом з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2020 року в сумі 32 982,41 грн., інфляційні нарахування в сумі 2004,05 грн. за період з листопада 2017 року по травень 2020 року включно та три відсотки річних в сумі 1 445 грн. 28 коп. за період з листопада 2017 по червень 2020 року включно, у зв`язку із простроченням відповідачем оплати комунальних послуг, оскільки вона є індивідуальним споживачем комунальних послуг, зареєстрована в квартирі, до якої позивачем надаються житлово-комунальні послуги та є стороною договору № 5484/1 від 01 квітня 2014 року.

Перевіривши приведені розрахунки заборгованості, суд апеляційної інстанції вважає їх правильними, а відтак рішення суду в частині стягнення суми заборгованості разом із внесками, інфляційними складовими боргу та 3 % річних є правильним.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.В. Нерушак

Л.І. Василенко