Справа № 426/57/21
РІШЕННЯ

іменем України

14 травня 2021 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Скрипника С.М.,

за участю секретаря судового засідання Пчолкіна М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження м. Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування коштів із чужого володіння,

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2021 року в інтересах позивача ОСОБА_1 до Сватівського районного суду Луганської області звернулася його представниця - адвокат Пономаренко Н.М. з позовом, в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 та повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 800 доларів США, що в гривневом еквіваленті складає 22 376 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908, 00 грн і 5000,00 грн витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що в 01 серпня 2018 року між позивачем та відповідачкою було досягнуто домовленості щодо придбання будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій цей будинок розташований. Позивач передав відповідачці кошти в розмірі 800 доларів США як передплату в рахунок оплати вищевказаного нерухомого майна, про що 01.08.2018 ОСОБА_2 власноруч була складена розписка. В свою чергу відповідачка зобов`язалася підготувати документи для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та знятися з реєстрації. Однак, станом на час звернення до суду договір не укладений, відповідачка ухиляється від виконання домовленості, на листи та дзвінки не відповідає, тому позивач вирішив відмовитися від придбання вказаного нерухомого майна. Так, 22.06.2020 позивач направив ОСОБА_2 поштовим відправленням два листа з вимогою про повернення отриманих від нього коштів у строк до 15.07.2020, один з яких вона отримала особисто 27.06.2020. Таким чином, враховуючи, що позивач пред`явив відповідачці письмову вимогу про повернення коштів, та, оскільки договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладено не було, то отримана 01.08.2018 ОСОБА_2 сума у розмірі 800 доларів США фактично є авансом, яка підлягає поверненню.

20.01.2021 ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні 18.03.2021 року позовні вимоги підтримали, послались на обставини, викладені в позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання 14.05.2021 року позивач та представник позивача не з`явилися, суду від позивача та його представника надані заяви з проханням розглядати справу без їх участі, позов підтримують.

Відповідачка в судовому засіданні 18.03.2021 року заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що дійсно вони з ОСОБА_1 домовилися про продаж будинку, після чого позивач передав їй кошти в сумі 8000 доларів як передплату при укладенні договору купівлі-продажу. Однак, договір купівлі-продажу вони так і не уклали, оскільки позивач відмовився від купівлі нерухомого майна. Тому кошти вона повертати не має наміру.

В судове засідання 14.05.2021 року відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

Як підтверджується матеріалами справи, 01 серпня 2018 року ОСОБА_3 отримала аванс в сумі 800 доларів США в рахунок продажу будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачкою ОСОБА_2 (а.с.7).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 206585746 від 10.04.2020 житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_2 ( а.с.8).

Відповідно до трекінгу про отримання поштового відправлення 27.06.2020 ОСОБА_2 отримала лист від позивача з вимогою про повернення отриманих від нього коштів у строк до 15.07.2020 (а.с. 10-11).

Таким чином, позивач наполягає на тому, що між ним та відповідачем з метою підтвердження укладення сторонами договору купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 була домовленість на передплату, як аванс, за придбання вищевказаного нерухомого майна в сумі 800,00 доларів США.

У разі порушення договору з вини покупця відповідно до ст. 571 ЦК України завдаток залишається у продавця, у разі порушення договору з вини продавця відповідно до ст. 571 ЦК України продавець зобов`язаний повернути покупцеві завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання, діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Підписання основного договору та кінцевий розрахунок повинні бути виконані в строк. Продавець при підписанні даного Договору підтверджує, що завдаток отримав в повному обсязі та претензій не має.

Як слідує з пояснень сторін основний договір купівлі-продажу будинку між сторонами укладено не було.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Поняття завдатку визначено у статті 570 ЦК України, відповідно до положень якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст.570 ЦК України).

У розумінні поняття завдатку, такий виконує наступні функції: 1) платіжну, яка полягає у тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів (тобто, завдаток є частиною суми, яку боржник зобов`язаний сплатити кредитору за основним договором; 2) забезпечувальну, яка проявляється в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобов`язання, оскільки у разі порушення забезпеченого завдатком зобов`язання з вини боржника завдаток залишається у кредитора (абз.1 ч.1 ст.571 ЦК); водночас стимулююча дія завдатку певною мірою спрямована і на кредитора, який у разі порушення основного зобов`язання з його вини повинен повернути боржникові завдаток і додатково сплатити суму у розмірі завдатку чи його вартості (абз.2 ч.1 ст. 571 ЦК); 3) підтверджувальну, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

Договір купівлі-продажу житлового будинку сторонами укладено не було, тому передані позивачем грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

Отже, передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак, особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Суд вважає, що позивачем було передано відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 800 доларів США, саме в якості авансу за продаж будинку. Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж будинку не відбувся, договір щодо завдатку у належній формі не оформлено, відповідно, передані кошти не виконують забезпечувальну функцію, правові наслідки статті 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються - а відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню.

Будь-яких заперечень від відповідача на адресу суду щодо протилежного, а саме не отримання цих коштів, отримання їх в меншій сумі чи за іншою правовою природою - не надходило.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Суд касаційної інстанції зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

За такого, отримані від позивача кошти за договором завдатку не були безпідставно набутим майном відповідачами.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За такого, суд вважає за можливе застосувати до вирішення заявлених позовних вимог належну правову підставу, яка відповідає дійсним правовідносинам сторін, тим більше, що позовна заява все ж таки містить посилання на положення цивільного законодавства щодо правової природи завдатку та авансу.

За такого, оскільки відповідачка ОСОБА_2 визнала, що кошти від позивача отримувала саме вона, а також відсутність будь-яких доказів протилежного, суд вважає за обґрунтоване стягнути суму авансу з відповідачки у повному обсязі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та задовольняє їх стягнення з відповідача суми авансу у розмірі 800 доларів США.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача судових витрат в сумі 5000 гривень, то слід зазначити наступне.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

В матеріалах справи наявна угода про надання правової допомоги від 24.06.2020 року, укладений між адвокатом Пономаренко Н.М. та ОСОБА_1 , пунктом 4.1, якого визначено, що вартість послуг адвоката, що надаються в рамках реалізації Договору, визначається за домовленістю сторін.

Представником позивача надано до суду розрахунок витрат, які поніс позивач із детальним описом робіт, а також копію квитанції про оплату послуг адвоката на суму 4000 гривень (а.с.65,67)

Однак матеріали справи не містить акту приймання-передачі наданої правової допомоги.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт; якщо у договорі передбачено, що вартість послуг включає участь у судових засіданнях, але суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Так, зазначену справу віднесено до малозначних справи, тобто вона не є складною.

Враховуючи особливості предмета спору, суб`єктний склад правовідносин, ціну позову, малозначність справи, а також характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру, суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень є завищеними, а тому суд приходить до висновку про зменшення розміру зазначених витрат та стягнення у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень. В задоволенні іншої частини заяви суд відмовляє у зв`язку з неспівмірністю визначеної суми за надання правничої допомоги та складністю справи.

Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути також судовий збір в сумі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування коштів із чужого володіння задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_1 ) та повернути ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , іпн НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 800 (вісімсот) доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату звернення до суду складає 22376 (двадцять дві тисячі триста сімдесят шість ) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі ) гривень.

В стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду через Сватівський районний суд Луганської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , іпн НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_1 )

Повний текст рішення складено 18травня 2021 року.

Суддя: С.М.Скрипник