Єдиний унікальний номер 243/5400/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/2483/21
Єдиний унікальний номер 243/5400/16-ц Головуючий у 1 інстанції Сидоренко І.О.
Номер провадження 22-ц/804/2483/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №243/5400/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2021 року у складі судді Сидоренко І.О., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 04 лютого 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №13001, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 60312грн., з розрахунку в розмірі 0,001 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 04 лютого 2011 року до 04 лютого 2016 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачу кредит в розмірі та строки передбачені кредитним договором. 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Астра Банк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договором, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою, відповідно до укладеного договору поруки № 13001/П від 04 лютого 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №13001 від 04 лютого 2011 року. Відповідальність у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором. Поручитель і боржник несе перед кредитором солідарну відповідальність, а поручитель відповідає передає перед кредитором, у тому ж обсязі, що і боржник.

Позичальник умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 17 червня 2016 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 47846,16 гривень, з яких:

- тіло кредиту 7646,20 гривень;

- відсотки 0,00 гривень;

- сума заборгованості за комісіями 10936,39 гривень;

- пеня 29263,57 гривень.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк». За умовами договору №2258/К про відступлення прав вимоги від 15 червня 2020 року, право вимоги за вищевказаним кредитним договором відступлено на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», разом із усіма додатками до нього та додатковими договорами, договорами поруки, договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Просв стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 478464,16 гривень, а також судовий збір.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 08 листопада 2016 року ухваленим у цивільній справі № 243/5400/16-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги банку задоволено повністю та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №13001 від 04 лютого 2011 року у розмірі 47846,16 гривень, а також судові витрати.

У зв`язку з укладенням 15 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» договору про відступлення прав вимоги №2258/К, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду від 17 лютого 2021 року зазначену заяву ТОВ задоволено та проведено заміну сторони виконавчого провадження, замінивши ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні за вищевказаним заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 08 листопада 2016 року на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Проте, 06 травня 2021 року боржником ОСОБА_2 до суду подано заяву про перегляд заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду уваленого 08 листопада 2016 року у цивільній справі № 243/5400/16-ц.

Ухвалою суду від 24 травня 2021 року вказану заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено, рішення Слов`янського міськрайонного суду від 08 листопада 2016 року у цивільній справі № 243/5400/16-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а справу призначено до нового розгляду.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2021 року до участі у справі № 243/5400/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залучено правонаступника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», у якості позивача.

У цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитнимдоговором, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2021 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» суму заборгованості за кредитним договором № 13001 від 04 лютого 2011 року, станом на 17 червня 2020 року у розмірі 18582 гривні 59 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі по 535 гривень 19 копійок з кожного, а також витрати по оплаті публікації в пресі оголошення про виклик відповідачів у розмірі по 244 гривні 68 копійок, з кожного. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з нього та ОСОБА_1 комісійної винагороди у розмірі 10936,39 грн., у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що положення підпункту 1.4.2.2. пункту 1.4.2. Договору, згідно з яким відповідач ОСОБА_1 зобов`язалася виплачувати кредитору комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмір 0,99 % від суми кредиту, є нікчемними, оскільки нормами цивільного законодавства прямо заборонено їх застосування у кредитних правовідносинах щодо надання споживчого кредиту. При цьому встановлення позивачем у договорі комісійної винагороди спрямовано на безпідставне заволодіння ним грошима ОСОБА_1 , що дає підстави вважати правочин нікчемним згідно з приписами частин 1, 2 статті 228 ЦК України. Оскільки положення кредитного договору у частині виплати на користь позивача комісійної винагороди є нікчемними, у суду першої інстанції не було законних підстав вважати обґрунтованими позовні вимоги щодо солідарного стягнення комісійної винагороди з відповідачів.

Враховуючи вищезазначене, вважає що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме не застосовано до спірних правовідносин положення статті 18 Закону №1023, статті 55 Закону №2121, пункту 3.6. постанови правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р., статей 203, 215, 228, 236 ЦК України. Зазначає, що ігнорування міськрайонним судом висновків Верховного Суду є порушенням норм процесуального права, а саме невиконання вимог частини 4 статті 263 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов кредитного договору №13001 від 04 лютого 2011 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 , банк надав останній кредитні кошти у розмірі 60312,00 гривень, зі сплатою відсотків в розмірі 0,001% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 04 лютого 2011 року до 04 лютого 2016 року.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Астра Банк» погодився продати права вимоги та передати їх ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» погодилось купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Правами вимоги за даним договором є всі права вимоги (як існуючі, та і майбутні, як наявні, так і умовні) у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки продавця передати права вимоги вважають виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Згідно з додатком до акту приймання-передачі прав вимоги, підписаного на виконання умов договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк», до останнього перейшли права вимоги і за кредитним договором №13001, укладеного 04 лютого 2011 року між первісним кредитором та ОСОБА_1 , а також за договором поруки № 13001/П, укладеного 04 лютого 2011 року з ОСОБА_2 та договором застави № 13001/З, укладеного 04 лютого 2011 року з ОСОБА_1 .

Згодом, 15 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2258/К.

Відповідно до п.1 договору №2258, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців, та/або юридичних осіб, зазначених у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави та/або договорами та/або контрактами, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачем ОСОБА_1 , виникла заборгованість перед позивачем, яка згідно з «розрахунком заборгованість за договором №13001 від 04 лютого 2011 року» станом на 17 червня 2016 року становить 47846,16 гривень, та складається з заборгованості за: тілом кредиту - у розмірі 7646,20 гривень; за відсотками - у розмірі 0,00 гривень; за комісіями - у розмірі 10936,39 гривень; пені - у розмірі 29263,57 гривень.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за комісіями є обґрунтованими та доведеними і з відповідачів у солідарному порядку, на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором №13001 від 04 лютого 2011 року станом на 17 червня 2016 року у розмірі 18582,59 гривень, яка складається з: 7646,20 гривень заборгованості за тілом кредиту; 10936,39 гривень - заборгованості за комісіями.

При цьому суд відмовив в позові в частині стягнення пені в розмірі 29263,57 гривень на підставі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», згідно якої штрафні санкції за кредитним договором за період з 14 квітня 2014 року по 17 червня 2016 року нарахуванню не підлягають, оскільки відповідачі є громадянами України, які зареєстровані та постійно проживають в населених пунктах, де проводилась антитерористична операція.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості по комісіям в розмірі 10939,39 грн. та судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги колегія суддів суду апеляції зазначає наступне.

Як вбачається із частини 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, за положеннями ч.5 ст.11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким ч.4 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як щомісячне отримання винагороди за обслуговування кредитної заборгованості у відповідному розмірі не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку, оскільки така операція відповідає економічним потребам лише самого банку.

Отже, на переконання колегії суддів, виходячи із принципів справедливості і добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі, які фактично не є послугою і ним не замовлялись.

Частиною першою, другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що положення підпункту 1.4.2.2. пункту 1.4.2. кредитного договору №13001 від 04 лютого 2011 року, згідно з яким за користування кредитом позичальник щомісячно сплачує кредитору комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмір 0,99 % від суми кредиту, є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Таким чином, встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів, спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у даних кредитних правовідносинах. Такі умови договору порушують публічний порядок і, як зазначено вище, на підставі приписів частин 1, 2 статті 228 ЦК України, є нікчемними.

Саме до аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року по справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) у подібній справі, що підлягає врахуванню при розгляді даної справи на підставі ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Таким чином у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову в частині солідарного стягнення з відповідачів комісійної винагороди в розмірі 10936,39 грн. Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про солідарне стягнення з відповідачів комісійної винагороди в зазначеному розмірі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно ч.4 даної норми процесуального закону зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки рішення Слов`янського міськрайонного суду від 17.06.2021 року оскаржується в частині стягнення комісійної винагороди і скарга підлягає задоволенню лише в даній частині, то фактично рішення суду підлягає зміні, т.я. в його резолютивній частині (абзац 2) судом з відповідачів на користь позивача солідарно стягнута сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 18582,59 грн., без виділення видів заборгованості. Зазначена сума, з урахуванням викладених вище в даній постанові висновків суду апеляційної інстанції, фактично підлягає зменшенню на 10936,39 грн., і до стягнення слід визначити суму 7646,2 грн., фактично виклавши змінивши абзац 2 оскаржуваного рішення в частині розміру суми, що стягується.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За рішенням суду першої інстанції з відповідачів стягнуто на користь позивача по 535,19 грн. сплаченого при зверненні до суду судового збору та по 244 грн. повернення витрат по оплаті публікації в пресі, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Змінюючи рішення суду першої інстанції і зменшуючи суму заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, суд апеляційної інстанції змінює і розмір судових витрат які підлягають стягненню, тобто зміні підлягає рішення і в частині розподілу судових витрат. Оскільки позовні вимоги задоволено на 15,9% від заявлених, то з відповідачів слід стягнути на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 220,20 грн. по 110,10 грн. з кожного, а також повернення витрат по оплаті публікації в пресі 110,67 грн. по 50,34 грн. з кожного, а разом по 161,01 грн. з кожного.

Крім того, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача і зменшенню стягнутої з відповідачів на користь позивача суми заборгованості, то з останнього слід стягнути на користь ОСОБА_2 (оскільки саме він сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2067 грн.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2021 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за комісією та в частині стягнення судових витрат змінити, виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2021 року в наступній редакції.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 18 серпня 2005 року Тельманівським РВ УМВС України в Донецькій області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 26 січня 1998 року Микитівським РВ Горлівського МУУМВС України у Донецькій області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», на р/р НОМЕР_5 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, суму заборгованості за кредитним договором № 13001 від 04 лютого 2011 року, станом на 17 червня 2020 року у розмірі 7646 (сім тисяч шістсот сорок шість) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 18 серпня 2005 року Тельманівським РВ УМВС України в Донецькій області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 26 січня 1998 року Микитівським РВ Горлівського МУУМВС України у Донецькій області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 і мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» ( на р/р НОМЕР_5 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299) судовий збір у розмірі по 161 (сто шістдесят одній) грн. 01 коп. з кожного.

В іншій частині Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» ( на р/р НОМЕР_5 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 26 січня 1998 року Микитівським РВ Горлівського МУУМВС України у Донецькій області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 і мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ) повернення сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі по 2067 (дві тисячі шістдесят сім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: