ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2021 року м. Чернівці

справа № 726/330/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області Решетника Василя Федоровича

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Буковинська державна сільськогосподарська дослідна станція Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України

за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 червня 2020 року, головуючий у першій інстанції Проскурняк І.Г.

встановила:

ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернулася до суду з позовом до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України про визнання права власності на майно.

Зазначала, що на підставі договору між Державним підприємством «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського

Справа №726/330/20 Головуючий у 1 інстанції Проскурняк І.Г.

Провадження №22-ц/822/6/21 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 підряду про приведення гідротехнічної споруди технологічних водойм та ставка до придатності використання від 15 липня 2011 року здійснила самочинне будівництво будівлі ресторану з кімнатами літ.А, будинку для відпочинку літ.Б, будинку для відпочинку літ.В, мангальної літ.Г, альтанки діт.Ж, альтанки літ.Е, вбиральні літ.Ж, криниці літ.І, вбиральної ями літ.П, містку літ.Ш, огорожі №1 по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Посилалася на те, що на підставі пункту 2 постанови Президії Національної академії аграрних наук України від 25 грудня 2013 року земельна ділянка передана від державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Також між Державним підприємством «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки від 3 жовтня 2017 року, за яким прийняла у користування земельну ділянку площею 2,8 га по АДРЕСА_1 для обслуговування ставка (озера) та будівництва будівель і споруд рекреаційного призначення.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 25 липня 2018 року у позові Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлові будівлі відмовлено.

За актом приймання-передачі нерухомого майна від 5 вересня 2019 року державним підприємством «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 будівлі ресторану з кімнатами літ.А, будинку для відпочинку літ.Б, будинку для відпочинку літ.В, мангальної літ.Г, альтанки діт.Ж, альтанки літ.Е, вбиральні літ.Ж, криниці літ.І, вбиральної ями літ.П, містку літ.Ш, огорожі №1 по АДРЕСА_1 .

Чернівецьким міським бюро технічної інвентаризації 20 грудня 2012 року виконано технічний звіт про відповідність виконаного будівництва бази відпочинку по АДРЕСА_1 вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, нормативних актів з пожежної безпеки, санітарному законодавству.

Просила визнати право власності на будівлю ресторану з кімнатами літ.А, будинок для відпочинку літ.Б, будинок для відпочинку літ.В, мангальну літ.Г, альтанку діт.Ж, альтанку літ.Е, вбиральню літ.Ж, криницю літ.І, вбиральну яму літ.П, місток літ.Ш, огорожу №1, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 червня 2020 року позов задоволено, визнано право власності ОСОБА_1 на будівлю ресторану з кімнатами літ.А площею 265,5 кв.м, будинок для відпочинку літ.Б площею 34,0 кв.м, будинок для відпочинку літ.В площею 17,2 кв.м, мангальну літ.Г, альтанку діт.Ж, альтанку літ.Е, вбиральню літ.Ж, криницю літ.І, вбиральну яму літ.П, місток літ.Ш, огорожу №1, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 червня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України про визнання права власності на майно відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області уповноважене здійснювати державний нагляд (контроль) за використанням та охороною земель в агропромисловому комплексі у сфері земельних відносин.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що Чернівецькій державній сільськогосподарській дослідній станції Української академії аграрних наук м.Чернівці видано державний акт на право постійного користування землею серії №А-000001 від 10 лютого 1993 року на землі в межах м.Чернівці площею 2187,5 га, власником земельної ділянки є держава.

Вказує, що ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 6 грудня 2016 року за позовом керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України, до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору підряду недійсним, звільнення земельної ділянки встановлено, що Державне підприємство «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України не набуло право користування земельною ділянкою, що перебуває у постійному користуванні Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Зазначає, що Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області не має повноважень на оскарження судового рішення.

Розпорядником земельної ділянки по АДРЕСА_1 є Чернівецька обласна державна адміністрація.

Вказує, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій розміщені будівлі та споруди, не сформована, не визначено категорію земель.

Будівнитцво по АДРЕСА_1 здійснено на березі ставка (водойми), земля відноситься до земель водного фонду.

Тому Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет є розпорядником земельної ділянки, на якій побудовані будівлі та споруди по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась.

ОСОБА_1 подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на самоізоляції.

ОСОБА_1 не подано доказів перебуванням на самоізоляції.

З огляду на наведене відсутні підстави для визнання поважними причини неявки в судове засідання ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином повідомлена про розгляд справи апеляційним судом згідно повідомлення про вручення поштового відправлення 4 січня 2021 року.

Відповідно до частини першої, другої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України про визнання права власності на майно, суд першої інстанції керувався положеннями частини 1, 3 статті 376 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності ОСОБА_1 на будівлю та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що користувач земельної ділянки Буковинська державна сільськогосподарська дослідна станція Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України не заперечує проти визнання права власності ОСОБА_1 на будівлю, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , будівництво відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та державним стандартам.

Головним управлінням Держгеокадастру в Чернівецькій області обгрунтовувалося право на апеляційне оскарження судового рішення повноваженням здійснювати державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі у сфері земельних відносин.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) вказано, що «суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Закон визначає коло осіб, що наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Прийняття судом рішення про права, інтереси, обов`язки особи, яка не брала участі у справі, є підставою для скасування відповідного судового акта.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17.

Встановлено, що Чернівецькій державній сільськогосподарській дослідній станції Української академії аграрних наук м.Чернівці надано державний акт на право постійного користування землею серії №А-000001 від 10 лютого 1993 року в межах м.Чернівці площею 2187,5 га.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 17 ЗК України до повноважень державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті (частина четверта статті 122 ЗК України ).

Отже, власником спірної земельної ділянки є держава в особі Чернівецької обласної державної адміністрації.

За змістом пункту 2 постанови Президії Національної академії аграрних наук України від 30 червня 1999 року №13 спірна земельна ділянка є ріллею (а.с.10).

Згідно з абзацом 4 статті 15-2 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (п.п.25-1 п.4 Положення).

Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, дві абсолютно різних функції, а саме: функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

З огляду на наведене Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області у даному разі виконує функції розпорядника земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності від імені держави.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 , на які є посилання у відзиві на апеляційну скаргу, що Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет є розпорядником земельної ділянки, оскільки будівництво здійснено на березі ставка (водойми).

За приписами ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

У п.п. 10 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, який затверджено постановою № 1051 від 17.10.2012 Кабінету Міністрів України зазначено, що до Державного земельного кадастру вносяться відомості про земельні ділянки, зокрема, про цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель), що включає такі складові: категорія земель згідно з пп. 6 п. 22 цього Порядку; цільове призначення згідно з документацією із землеустрою; вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель згідно із частиною п`ятою статті 20 Земельного кодексу України.

У Державному земельному кадастрі відсутні відомості про те, що спірна земельна ділянка є землею водного фонду.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смугЗемлі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).

До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації (стаття 51 ЗК України).

Зазначення у технічному звіті Чернівецького міського бюро технічної інвентаризації від 20 грудня 2012 року про розміщення бази відпочинку по АДРЕСА_1 біля озера само по собі не дає підстав для висновку, що земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, належить до земель водного фонду за відсутністю відомостей про відстань від місця розташування об`єктів самочинного будівництва до озера, тобто знаходження у межі прибережної захисної смуги.

Встановлено, що ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво будівлі ресторану з кімнатами літ.А, будинку для відпочинку літ.Б, будинку для відпочинку літ.В, мангальної літ.Г, альтанки діт.Ж, альтанки літ.Е, вбиральні літ.Ж, криниці літ.І, вбиральної ями літ.П, містку літ.Ш, огорожі №1 по АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Заслуговують на увагу посилання Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області в апеляційній скарзі на те, що Державне підприємство «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України не набуло право користування земельною ділянкою.

Відповідно п.2 постанови Президії Національної академії аграрних наук України від 30 червня 1999 року №13 державному підприємству «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України передано земельну ділянку площею 2652 га Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

На підставі пункту 2 постанови Президії Національної академії аграрних наук України від 25 грудня 2013 року №22 земельна ділянка передана від державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

У матеріалах справи відсутні докази набуття Державним підприємством «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку, оскільки набуття останнім земельної ділянки, яка надана Буковинській державній сільськогосподарській дослідній станції Карпатського регіону Національної у постійне користування, на підставі постанови Президії Національної академії аграрних наук України не передбачено Земельним кодексом України.

Отже, на час вчинення Державним підприємством «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки від 3 жовтня 2017 року у Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України були відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 , яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту.

Отже, суд першої інстанції зазначених норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання права власності ОСОБА_1 на самочинне будівництво відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України.

За нормою ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

За нормою ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвомоб`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,«Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 294 від 9 липня 2014 року, Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю.

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I-III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджених Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року № 461 передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Датою прийняття в експлуатацію обєкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Рішення такого органу про повернення декларації чи про відмову у видачі сертифіката може бути оскаржено до суду.

Водночас суди не можуть підміняти органи державного архітектурно-будівельного контролю, у разі, якщо ті не розглядали декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року справа №727/9974/17.

У матеріалах справи відсутні відомості про звернення ОСОБА_1 до органів державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття обєкта до експлуатації.

Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту, а суд першої інстанції вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

На підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на наведене стороною правовідносин з набуття права власності на самочинне будівництво є не тільки землекористувач Буковинська державна сільськогосподарська дослідна станція Карпатського регіону Національної у постійне користування, а і власник держава в особі Чернівецької обласної державної адміністрації.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо. Правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Якщо йдеться про кілька відповідачів за пред`явленими вимогами, відповідні питання вирішуються з урахуванням цієї обставини.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2019 року у справі № 140/1867/15-ц (провадження № 61-11006св19).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції не визначився із складом осіб, які беруть участь у справі, не роз`яснив ОСОБА_1 право на залучення до участі у справі співвідповідачем Чернівецьку обласну державну адміністрацію.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем Чернівецьку обласну державну адміністрацію.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 червня 2020 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позові ОСОБА_1 до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України про визнання права власності на майно відмовлено.

Встановлено, що Головним управлінням Держгеокадастру в Чернівецькій області сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 4012 грн. 50 коп. відповідно платіжного доручення №820 від 28 вересня 2020 року.

Тому з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області підлягають стягненню судові витрати в сумі 4012 грн. 50 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 червня 2020 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області судові витрати в сумі 4012 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 3 лютого 2021 року.

Головуючий Н.Ю.Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

М.І. Кулянда