Справа 237/3228/20
Номер провадження 2/237/224/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Сенаторова В.А.

при секретарі судового засідання Лахно Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, третя особа: Міськрайонне управління Держгеокадастру у Мар`їнському району та м. Вугледарі, про визнання права власності за правом спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, третя особа: Міськрайонне управління Держгеокадастру у Мар`їнському району та м. Вугледарі, про визнання права власності за правом спадкування, в якій просить визнати за ним, як спадкоємцем за законом, право власності на будинок загальною площею 78,2 кв. метри, житловою площею 35,9 кв. метри, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,3750 гектарів, надану для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовує свої вимоги тим, що після смерті його матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на зазначений будинок та земельну ділянку. Позивач постійно проживав з ОСОБА_2 на час її смерті. 04.09.2018 року позивач звернувся до нотаріуса з питанням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Клопотань про виклик свідків від позивача не надходило.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб відповідно до ч. 3 ст. 211 та ст. 223 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.11.2004 року, виданого виконкомом Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1, відповідний актовий запис № 45 (а.с. 24).

Згідно рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 08.02.2007 року (справа № 2-374/07), ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 23).

Отже, що у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відкрилася спадщина.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Виходячи з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 04.09.2018 року звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Постановою державного нотаріуса Мар`їнської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.09.2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не проживав разом зі спадкодавцем на день смерті, у встановлений законом строк не подав заяву про прийняття спадщини, та не надав документів, які підтверджують належність спадкодавцеві нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_2 від 05.09.2001 року, виданого відділом міліції м. Українська Селидівського МВУ МВС України у Донецькій обл., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-9).

На підтвердження свого місця проживання позивачем надані до суду довідки № 391 від 20.03.2017 року, № 490/02-25 від 06.09.2018 року, № 300/02-26 від 12.08.2020 року, виданими виконкомом Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, згідно яких ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 2002 року, та акт обстеження сім`ї ОСОБА_1 від 04.09.2018 року, підписаний депутатом Зорянської сільської ради та сусідами (а.с. 12, 13, 14, 21).

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження депутата сільської ради встановлені Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року, а саме главою 1 розділу 3 вказаного Закону. З даних норм не вбачається, що до повноважень депутата сільської ради входить складання актів обстеження сім`ї. Таким чином, суд не приймає акт обстеження сім`ї ОСОБА_1 від 04.09.2018 року як доказ, оскільки він не відповідає критеріям, встановленим ст.ст. 78, 79 ЦПК України, та не може бути доказом в розумінні ст. 95 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами вищевказаної статті ЦК України, підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання зі спадкоємцем, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем. Такий висновок суду узгоджується з висновками Верховного суду України, викладеними у постановах від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17, 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17.

Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Така заява розглядається в порядку окремого провадження.

Як вбачається з державного акту про право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН № 156143 від 22.07.1996 року, ОСОБА_2 , на підставі рішення Зорянської сільської Ради народних депутатів від 17.06.1996 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,3750, кадастровий номер :03:000:0014, призначена для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 11, 27).

Відповідно до довідки № 405 від 30.03.2017 року, виданої виконкомом Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, будинок АДРЕСА_1 згідно запису в погосподарській книзі за 2001-2005 роки, особовий рахунок № НОМЕР_3 , належав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15).

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого 31.05.2018 року Районним комунальним підприємством «Мар`їнське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку, до 1984 року побудови, літньої кухні-сараю, 1975 року побудови, сараю, 1983 року побудови, сараю, 1987 року побудови, літнього душу, 1987 року побудови, льоху, до 1984 року побудови, вольєру, 1987 року побудови, вбиральні, 1987 року побудови, колодязю, до 1984 року побудови, ворот, 1983 року побудови, ганки, навісу, паркану. Відомості про власника вказаного будинку відсутні (а.с. 16-20).

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року.

Згідно п. 1 ч. 1 ст 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2. ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 ст. 3 зазначеного Закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Кабінету міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127 від 25.122015 року встановлений перелік документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Зокрема, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, такими документами можуть бути: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Проте, з наданого позивачем державного акту про право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН № 156143 від 22.07.1996 року неможливо встановити, що ця ділянка розташована саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що виписка із погосподарської книги повинна мати відповідні реквізити. Отже, суд не визнає належним та допустимим доказом по справі довідку № 405 від 30.03.2017 року, видану виконкомом Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області.

Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, яке входить до складу спадкової маси, дійсно належало спадкодавцю ОСОБА_2 .

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частинами 1, 2 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів про те, що відсутні інші спадкоємці, які б мали обов`язкову частку в спадщині.

Згідно позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Однак позивачем не надано належних, допустимих, достовірних доказів, які могли б беззаперечно доводити факт прийняття спадщини позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Статтею 392 ЦК України передбачено перелік підстав, за наявності яких власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи не вбачається, яким чином відповідач Зорянська сільська рада Мар`їнського району Донецької області порушує, не визнає або оспорює права позивача, або те, що документ, який засвідчує право власності позивача на майно, яке є предметом позову, був втрачений.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької областіу повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, третя особа: Міськрайонне управління Держгеокадастру у Мар`їнському району та м. Вугледарі, про визнання права власності за правом спадкування - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 07.05.2021 року.

Суддя В.А. Сенаторов