провадження № 2/521/852/21
18.01.2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді: Леонов О.С.,
при секретарі судового засідання - Філозофенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , батько позивача та відповідачки, який був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданому Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 05.02.1998 за реєстром №2-756.
Після смерті батька ОСОБА_3 позивач своєчасно звернувся до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку зазначеної квартири та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом Сьомої одеської нотаріальної контори 27.11.2008 р., реєстр.№ 2-5117.
На інші Ѕ частки спадкового майна свідоцтво не видавалось. З відповідачкою, яка є звідною сестрою позивача, він з 2002 р. не зустрічався та не спілкувався.
Позивач ОСОБА_1 отримав право власності на Ѕ частку зазначеної квартири в порядку спадкування за законом, проживає та відкрито користується усією квартирою, сплачує комунальні платежі на протязі усіх років, відремонтував квартиру, підтримує її у належному технічному стані.
Відповідачка право власності не оформила на протязі вісімнадцяти років після смерті батька, даною власністю не цікавиться, в витратах на утримання квартири участі не приймає та ніяких дій, які б свідчили про намір отримати частину квартири у спадщину за усі роки з 2002 р. не здійснила.
На підставі викладеного, позивач просить суд визнати за ним ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раво власності на Ѕ частку квартири загальною площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з однієї житлової кімнати площею 17,2 кв.м, кухні площею 5,8 кв.м, санвузлу площею 2,8 кв. м, коридорів площею 4,2 та 1,6 кв.м, балкону 0,7 кв. м, за набувальною давністю.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Судом здійснено запит щодо інформації про встановлення місця проживання відповідачки ОСОБА_2 , однак Відділом адресно довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 16.09.2020 року повідомлено суд про неможливість надання інформації.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.12.2020 року судом витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Від представник позивача ОСОБА_1 , адвоката Караніклєвої Л.О. через канцелярію суду надійшла заява (вхід. № ЕП-421 від 12.01.2021 року) в якій зазначено, що позивач та представник позивача позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять справу розглядати за відсутності позивача та його представника, не заперечують проти заочного розгляду справи та ухваленні судом заочного рішення.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в заочному порядку.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
2. Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом
Дослідивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, запис №827 від 22 січня 2002 р., ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , батько позивача, який був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданому Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 05.02.1998 за реєстром №2-756 (а.с. 82, 92. ).
Квартира АДРЕСА_1 складається з однієї житлової кімнати площею 17,2 кв.м, кухні площею 5,8 кв.м, санвузлу 2,8 кв.м, коридорів 4,2 та 1,6 кв.м, балкону 0,7 кв.м, загальною площею 32,3 кв.м.
Після смерті батька ОСОБА_3 позивач своєчасно звернувся до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку зазначеної квартири та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом Сьомої одеської нотаріальної контори 27.11.2008 р., реєстр.№ 2-5117 (а.с. 102).
Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР від 27.11.2020 року № 519661.72.20 до суду надано інформація, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 69)
Також судом встановлено, що на інші Ѕ частки спадкового майна свідоцтво не видавалось.
Позивач зазначає, що з відповідачкою, яка є його звідною сестрою, він з 2002 р. не зустрічався та не спілкувався.
ОСОБА_1 отримав право власності на Ѕ частку зазначеної квартири в порядку спадкування за законом, проживає та відкрито користується усією квартирою, сплачує комунальні платежі на протязі усіх років, відремонтував квартиру, підтримує її у належному технічному стані.
Відповідачка право власності не оформила на протязі вісімнадцяти років після смерті батька, даною власністю не цікавиться, в витратах на утримання квартири участі не приймає та ніяких дій, які б свідчили про намір отримати частину квартири у спадщину за усі роки з 2002 р. не здійснила.
3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права
Згідно з ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Ст. 344 ч.1 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність),- якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ст. 344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом.
Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ними володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст.344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.
У п.п. 5,9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст.328 ЦК)
Відповідно п 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею право власності.
Верховний Суд України у постанові від 27 вересня 2018 р. по справі № 571/1099/16-ц зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність володіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який не може бути менш ніж 10 років.
Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.
Верховний суд України в Постанові від 06 вересня 2018 р. по справі №205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Позивач володіє однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, що підтверджується сплатою ним комунальних платежів за усю квартиру, наявністю в нього ключів від квартири, користування нею особисто.
Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено суду, що він добросовісно, відкрито, безперервно володіє однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 протягом більше 10-ти років, а тому набував право власності на це майно за набувальною давністю, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, які набрали законної сили.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під ефективним засобом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект і повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав є визнання за позивачем права власності на це майно за набувальною давністю.

Керуючись ст.2,5,10,12,258,259,263-265, 268, 280-281 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з однієї житлової кімнати площею 17, 2 кв.м, кухні площею 5,8 кв.м, санвузлу площею 2,8 кв. м, коридорів площею 4,2 та 1,6 кв.м, балкону 0,7 кв. м, за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 29.01.2021 року.

Суддя О.С. Леонов

29.01.21