ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2108/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №696/621/18 Категорія: 301030300 Шкреба В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Горобця Сергія Олександровича на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, мотивуючи його наявністю між сторонами спору з приводу поділу спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 11 жовтня 2003 року по 28 лютого 2017 року.

Двоє дітей колишнього подружжя наразі проживають з позивачкою.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано житловий будинок садибного типу загальною площею 138,1 м2 по АДРЕСА_1 , меблі та предмети побуту (шафи, ліжко, побутову техніку тощо).

Незважаючи на те, що право власності на будинок зареєстровано за відповідачем, позивачка вважає нерухомість спільним сумісним майном подружжя, оскільки він придбаний за час перебування сторін в шлюбі. В добровільному порядку вирішити спір щодо його поділу не вбачається можливим.

З урахуванням уточнених та зменшених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати вказане у позові майно (в тому, числі і побутові речі) спільною сумісною власністю колишнього подружжя, зважаючи на те, що діти проживають із матір`ю, позивачка просила суд відступити від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та визначити їй у власність 2/3 частини домоволодіння, а 1/3 частини відповідачу, а також здійснити реальний розподіл рухомого спільного майна за її варіантом.

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя побутові речі, вказані у позові, та проведено їх поділ на суму 14200 грн. на кожного із сторін.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у визнанні домоволодіння спільною сумісною власністю, суд виходив з того, що відповідач довів, що будинок придбав за власні кошти.

Рішення оскаржено в апеляційному порядку позивачкою.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував надану нею довідку про отриману нею заробітну плату на підтвердження того, що будинок був придбаний також за рахунок її доходів.

Просить апеляційний суд врахувати вказану обставину, у зв`язку з чим скасувати рішення, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю,

На апеляційну скаргу надійшов відзив від відповідача, в якому він не погоджується з доводами апелянтки, просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, за загальним правилом майно, придбане за час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя. Заперечуючи проти режиму спільної сумісної власності на майно придбане під час шлюбу, відповідач повинен надати суду сукупність достатніх, належних та допустимих доказів на його спростування.

Так, сторони визнають придбання побутових речей. Спір стосовно вартості та поділу предметів вжитку між сторонами в суді апеляційної інстанції не розглядається. Спір стосується виключно будинку, придбаного за період шлюбу.

З матеріалів справи встановлено та визнається сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 11 жовтня 2003 року по 28 лютого 2017 року, є батьками двох дітей (2004 та 2013 року народження), які після розірвання шлюбу проживають з позивачкою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 грудня 2006 року відповідач придбав за 10000,00 грн. у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 47), договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 12.12.2006 (а.с. 48), право власності ОСОБА_2 зареєстровано 13.12.2006 в Кам`янському виробничому підрозділі ЧООБТІ (а.с. 49).

На підтвердження придбання будинку за власні кошти відповідач надав суду виписки по депозитним договорам за період з 01.01.2000 до 25.12.2006 (а.с. 50-64), з яких підтверджено, що кошти на придбання збирались відповідачем за рахунок депозиту.

В матеріалах справи наявна розписка про те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 плату за будинок в розмірі 1500,00 дол. США 13.12.2006 (а.с. 109).

З огляду на наявні в матеріалах докази, зокрема на виписки з депозитних рахунків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач в даному випадку спростував презумпцію спільної власності на будинок придбаний відповідачем за час шлюбу, оскільки він довів, що кошти на його придбання збирались до укладення шлюбу без участі позивачки.

Відтак, житловий будинок, придбаний відповідачем 12 грудня 2006 року, є його особистою приватною власністю.

Посилання позивачки на те, що вона отримувала заробітну плату, за рахунок якої частково погашався платіж за будинок, не є підтвердженими достатніми доказами. Довідка від 13.03.2020 про дохід (а.с. 91), з якої вбачається що з 26.05.2006 до 30.06.2013 позивачка отримала 116681,77 грн. не підтверджує такі доводи з огляду на те, що відповідач розрахувався за придбаний будинок 13.12.2006.

Інші документи, що містяться в матеріалах справи, не стосуються предмета доказування. А так як апеляційним суд встановлено, що між сторонами спір виник не з приводу побутових речей, а з приводу житлового будинку, тому колегія суддів не змінює їх розподіл між сторонами в іншому порядку, ніж це визначено судом першої інстанції.

Отже, достатніх аргументів для задоволення апеляційної скарги позивачка не навела, а тому суд відмовляє у її задоволенні.

Судові витрати, у зв`язку з цим, залишаються за особою, яка їх понесла.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Горобця Сергія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді