Справа № 288/1493/20
Провадження № 2/288/44/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судового засідання - Франчук Ю.О.,

представника позивача - ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПРИВАТ БАНК» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та встановлення нікчемності положень кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПРИВАТ БАНК» (далі - Відповідач) про захист порушеного права споживача фінансових послуг та встановлення нікчемності положень кредитного договору в якому з врахуванням зміни (уточнення) предмету позову /а.с.24-26/ вказує, що 02 липня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є Відповідач було укладено договір № ZRNWGA00004414 (далі - Договір) на надання споживчого кредиту.

За умовами вказаного Договору, Відповідач зобов`язувався надати Позивачу кредит на споживчі цілі в сумі 36367.03 доларів США на термін до 28 жовтня 2028 року, а саме: 29198.43 доларів США на споживчі цілі, з них 28000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, 840 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 210.84 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 7168.60 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 Договору.

В Договорі передбачено сплату за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3.00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 7.2. Договору.

На даний час в провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області знаходиться цивільна справа за позовом Відповідача про стягнення з Позивача заборгованості за даним кредитним договором. Під час розгляду даної справи було витребувано кредитну справу та Позивач, дослідивши графік погашення кредитного договору, виявив, що йому також нараховуються для виплати за кредитним договором винагорода за резервування.

Звернувши увагу на пункт 4.1, 4.2 Договору, Позивач виявив, що для виконання зобовязань за даним Договором, банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до даного Договору і надає позичальнику право на їх використання, за надане право зазначене у п.4.1 Договору, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному в пункті 8.1 Договору.

Згідно з пунктом 7.2 Договору від 02 липня 2008 року при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За змістом пункту 8.1 кредитного договору від 02 липня 2008 року, банк зобов`язаний надати позичальнику кредитні кошти у тому числі на сплату винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 3 % від виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Позивач не згоден із даними нарахуваннями і вважає, їх протиправними з тих підстав, що надання грошових коштів за укладеним договором є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту - позичальнику.

Положення спірного кредитного договору про сплату Позивачем на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено, а встановлення всупереч вимогам нормативно - правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

За наведених обставин, необхідно встановити нікчемність умов, викладених в п.4, 7.2, 8.1 кредитного договору, щодо сплати Позивачем на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент підписання кредиту та нарахування щомісячної винагороди у розмірі 4.08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, з моменту укладення договору.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати порушеними його права, як споживача фінансових послуг та встановити нікчемність пункту 4, підпункту 7.2, 8.1 кредитного договору № ZRNWGA00004414, укладеного 02 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТ БАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТ БАНК», щодо сплати ОСОБА_1 на користь банку комісій у вигляді винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Представник Позивача в судовому засідання позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Суд, вислухавши представника Позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

02 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено кредитний договір № ZRNWGA00004414, за умовами якого Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені в розділі 8 Договору. /а.с.5-8/

Відповідно до розділу 4 Договору: 4.1 Для виконання зобов`язань за даним Договором, Банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту (Додаток № 2) до даного Договору і надає Позичальникові право на їх використання; 4.2. За надане право зазначене у статті 4.1 Договору, Позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1 Договору; 4.3. Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суми зарезервованих ресурсів (Додаток № 2 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання Договору; 4.4. При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до Дати погашення кредиту) при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у Графіку Погашення Кредиту (Додаток № 2 до Договору); 4.5. Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно статті 4.2 цього Договору. У випадку повного погашення Кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за Кредитом; 4.6. Зарахування коштів для погашення винагороди за резервування ресурсів здійснюється з урахуванням черговості, визначеної у статті 3.2. Договору.

Відповідно до пункту 7.2 Договору, при невиконанні Позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 Договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.

Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 02.07.2008 року по 02.07.2028 року включно, у вигляді не поновлювана лінія (далі - «Кредит») у розмірі 36367.03 доларів США (Тридцять шість тисяч триста шістдесят сім доларів США 03 центів) на наступні цілі: у розмірі 29198,43 доларів США (Двадцять дев`ять тисяч сто дев`яносто вісім доларів США 43 центів) на споживчі цілі, з них 28000.00 доларів США (Двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 840.00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 210.84 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 147.59 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 7168.60 доларів США (Сім тисяч сто шістдесят вісім доларів США 60 центів) на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з «1» по «5» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 481.06 доларів США згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за Кредитним договором, шо складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (пункт 8.1 Договору).

Як вбачається з Графіку погашення кредиту (Додаток № 2 до кредитного договору № ZRNWGA00004414 від 02 липня 2008 року, до загальної суми виплат по кредиту включено сплату коштів в якості винагороди за резервування. /а.с.9-10/

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 червня 2020 року в справі № 288/501/16-ц за позовом Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено клопотання представника відповідача, витребувано від Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» оригінал кредитної справи за кредитним договором № ZRNWGA00004414 від 02 липня 2008 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . /а.с.11/

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права споживача фінансових послуг та встановлення нікчемності пункту 4, підпункту 7.2, 8.1 кредитного договору щодо сплати на користь банку комісій у вигляді винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, так як вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено та такі умови договору порушують публічний порядок.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, спеціальним законом, який підлягає застосуванню є Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 02 липня 2008 року) (далі - Закон).

В статті 525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 11, 18 Закону, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11, частиною восьмою статті 18 Закону, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VІ від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, визначивши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Судом встановлено, що в укладений між сторонами кредитний договір включено: - розділ 4 в пункті 4.2 якого передбачено сплату Позичальником винагороди Банку за резервування ресурсів; - пункт 7.2, яким передбачено що при невиконанні Позичальником умов Договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати; - пункт 8.1, яким передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту.

Вказані умови в пунктах Договору визначають сплату платежів, які є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок та в силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17)

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», так як кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормами статті 215 ЦК України визначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлена законом, який може бути судом визнаний недійсним.

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані), а тому нікчемний правочин, який є недійсним через його невідповідність вимогам закону не потребує визнання його таким судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені Позивачем вимоги про визнання нікчемними пунктів кредитного договору задоволенню не підлягають, оскільки не є належним способом захисту в даних правовідносинах.

Окремо суд звертає увагу на те, що в провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області перебуває цивільна справа № 288/501/16-ц за позовом Акціонерного товариства КБ «Приват банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та нікчемність оспорюваних пунктів 4, 7.2 та 8.1 кредитного договору має правове значення при визначені розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з Позичальника, а тому сплачені ним платежі, які безпідставно нараховані банком на підставі нікчемних умов кредитного договору, підлягають зарахуванню у рахунок погашення загальної суми заборгованості.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 15 січня 2020 року за результатом розгляду справи № 363/940/16-ц, згідно якої нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії, має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтею 42 Конституції України; Законом України «Про захист прав споживачів»; статтями 3, 13, 15, 16, 203, 204, 215, 228, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 638, 1054 ЦК України; статті 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПРИВАТ БАНК» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та встановлення нікчемності положень кредитного договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник