Справа № 305/2136/19
Провадження по справі 2/305/82/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

27.05.2021 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемота М.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Рахові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із житлового будинку з наданням іншого приміщення для проживання,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із житлового будинку з наданням іншого приміщення для проживання, мотивуючи тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Пріц О.І. від 25 червня 2012 року, ОСОБА_1 являється власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу із своєю дружиною, в даному житловому будинку тимчасово поселився її рідний брат ОСОБА_3 , який проживає в спірному будинку по теперішній час. На неодноразові прохання та її вимоги добровільно звільнити будинок, не звільняє його протягом декількох років, чим перешкоджає їй використовувати його за призначенням. Будинок, в якому на даний час проживає відповідач є занедбаним, ОСОБА_3 за будинком не доглядає і будинок потребує капітального ремонту, на проведення якого відповідач коштів не має та немає бажання проводити такий ремонт. На протязі останніх 3-4 років відносини між ними почали стрімко погіршуватися, так як відповідач своєю поведінкою систематично порушує загальноприйняті правила поведінки в побуті, не проявляє ніякої поваги до неї, дозволяє собі нецензурні та погрожуючі висловлювання на її адресу, поводиться з нею вкрай зневажливо, ображає та принижує, іноді застосовує фізичне насильство. На неодноразові її про прохання про добровільне звільнення житлового будинку, який за законом належить їй та вселення у надвірну споруду (кухню), що розташована поруч із житловим будинком, відповідач не реагує, а навпаки погрожує їй фізичним насиллям та переконує її, що будинок належить йому, у зв"язку з чим вона неодноразово змушена була звертатися до голови седлищної ради смт. Кобилецька Поляна Рахівського району, Закарпатської області та правоохоронні органи про захист її житлових прав та прав як громадянки, однак отримувала усні та письмові відповіді про необхідність звернення з даним питанням до суду. 26.04 та 03.06.2019 представником позивачки ОСОБА_2 на ім"я ОСОБА_3 через поштове відділення було відправлено листи, якими йому було запропоновано в добровільному порядку звільнити приміщеня будинку АДРЕСА_1 , однак до теперішнього часу він будинок не звільнив, чим створює для неї незручності в користуванні власним житловим будинком. Вона бажає привести належний їй на праві власності житловий будинок у належний стан, однак цього зробити не може, оскільки відповідач не дає їй змоги це зробити, не допускає до власного будинку, її прохання залишаються поза увагою, на них відповідач не реагує, заявляє про те, що власником будинку після смерті батька являється він і будинок належить лише йому, чим порушує її право власності на житловий будинок, як на саму власність так і на право вільного та безперешкодного користування, володіння та розпорядження ним. У зв"язку з наведеними обставинами просила винести судове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом виселення громадянина ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 , надавши йому для проживання приміщення надвірної споруди (кухні, що розташована за тією ж адресою та придатна для проживання, стягнути з відповідача в її користь витрати по сплаті судового збору.

Позивачка, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позові, просять такий задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. Відзив не подавав.

Заслухавши учасників справи, дослідивши обставини справи, надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-694 від 25 червня 2012 року та Витягу про державну реєстрацію прав №35256606 від 22.08.2012 , Позивач, ОСОБА_1 є власником спадкового майна, що належало її батькові, ОСОБА_4 . Спадкове майно складається з будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 92,69 м.кв., житловою площею 62,1 м.кв. та господарськими спорудами.

Позивачка, наявність спору в житлових правовідносинах, обгрунтувала тим, що відповідач ОСОБА_3 є її рідним братом, у спірному будинку хоч і зареєстрований, але власником не являється. Відповідач з її дозволу тимчасово поселився в спірному будинку, після розірвання шлюбу із своєю дружиною. Однак, на її прохання добровільно виселитись не бажає, будинок ним занедбаний, своєю поведінкою систематично порушує загальноприйняті правила поведінки в побуті, не проявляє ніякої поваги до власниці будинку, шляхом нецензурним, погрожуючим висловлюванням, іноді застосуванням фізичного насильства, що стало підставою для звернення до суду про виселення відповідача з належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 та вселення його в надвірну споруду.

Аналізуючи матеріали справи, суд не погоджується з такою правовою позицією позивачки з огляду на таке.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_3 , у встановлений ухвалою про відкриття провадження справи строк, надіслав до суду заяву, якою надав суду копію заповіту від 16 липня 2007 року, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , та копію свого паспорта.

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проживає в спірному житловому будинку з народження, що стверджено записами в будинковій книзі, жодного запису про зняття його з реєестрації не має.

Також, в матріалах справи наявний заповіт від 16 липня 2007 року, складений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканкою АДРЕСА_1 , яким остання все своє майно, та належний їй на праві особистої власності 1/2 частину індивідуального житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає в АДРЕСА_1 , тобто відповідач має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом.

Таким чином, тривалий час проживання ОСОБА_3 у спірному житловому будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Водночас, позивачка ОСОБА_1 знала ще до отримання будинку в спадок, що у ньому проживає відповідач, а отже, вона мала можливість з`ясувати у нього підстави такого проживання, а також довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у будинку або про його відмову від свого також права на спадкування та готовність звільнити житловий будинок у такому випадку.

Тобто ОСОБА_1 , яка прийняла у спадок від ОСОБА_4 , який є батьком відповідача ОСОБА_3 , за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження житлового будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, заявник могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті спадку.

Оскільки у справі, що розглядається, позивачка, прийнявши житловий будинок у спадок, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідача- члена сім`ї колишніх власників цього житла- ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення ОСОБА_3 , який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Що стосується порушення відповідачем умов співжиття в одному житловому будинку, як причину перешкод у користуванні майном, шляхом виселення суд зазначає таке.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь -яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію з цього приводу, зокрема у Постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-709цс16 та у Постанові від 05 листопада 2014 року №6-158цс14, де зазначено про те, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , будучи членом сім"ї колишіх власників, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , все своє життя проживав і проживає на даний час у будинку, який являється предметом позову, та є у ньому зареєстрованим, адже на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст.156 ЖК України).

Зі змісту ст.156 ЖК України слідує, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, то ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії мали систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими й підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, №2 від 12 квітня 1985 р. (далі Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Позивачка, ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б свідчили, про наявність в діях ОСОБА_3 обставин, визначених ст.116 ЖК України, та давали суду підстави для виселення останнього, а сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не може слугувати підставою для виселення, приймаючи до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_3 з народження проживає у цьому будинку і має рівні з позивачем права на користування ним.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, позивачка має інше місце проживання, будучи зареєстрованою, з 6 червня 1985 року, в АДРЕСА_1 .

Отже, з огляду на те, що позивачка ОСОБА_1 , прийнявши будинок у спадок за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , знала про реєстрацію та проживання в ній відповідача ОСОБА_3 - члена сім`ї колишніх власників, який як встановлено вході розгляду справи, не має іншого житла, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивачки, чи псування та руйнування належного їй будинку, суду не надано доказів безпосередньої винності відповідача у створенні неможливих умов для проживання позивачки з ним в одному будинку, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, тому право позивача на це майно не може бути захищено, шляхом виселення відповідача з належного позивачці будинку, оскільки внаслідок цього виселення, відповідач стане безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Також не заслуговує на увагу твердження позивачки про наявність іншого житла для проживання відповідача та відповідно її прохання про вселення його в це приміщення, яким є приміщення надвірної споруди (кухні), що розташована за тією ж адресою ( АДРЕСА_1 ) з огляду на таке.

Житлове приміщення-опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання.

Враховуючи норми ст. ст. 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (надвірні споруди), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об`єкти не встановлюється.

Отже, надвірна споруда (кухня), що розташована в межах домоволодіння та призначена безпосередньо для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою (обслуговування житлового будинку), є приналежністю головної речі - житлового будинку, а тому не являється самостійною нерухомою річчю (об`єктом), придатною для проживання, водночас протилежне позивачкою не наведено.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у зв`язку з розглядом даної справи та які він просив стягнути, слід залишити за ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із житлового будинку з наданням іншого приміщення для проживання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 03.06.2021.

Суддя: В.Е.Ємчук