Справа № 465/7153/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3459/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за спожиту електричну енергію,

в с т а н о в и л а:

05.11.2020 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Львівенергозбут» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 3625 грн. 44 коп. та 210 грн. 20 коп. судового збору.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року у видачі судового наказу відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив заявник ТОВ «Львівенергозбут», просить її скасувати з підстав порушення норм процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт вважає незаконною відмову суду у видачі судового наказу на тій підставі, що відсутній договір про надання вказаного виду житлово-комунальних послуг, оскільки відповідно до ч.4 ст.63 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг, який є публічним договором приєднання і розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується регулятором, і розміщується на офіційному веб-сайті постачальника.

Апелянт звертає увагу, що договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом оплати рахунка або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання, а відтак, обов`язок споживача оплатити за надані йому послуги виникає в силу закону, і чинним законодавством передбачено можливість постачання електричної енергії побутовому споживачу без фактичного підписання відповідного договору останнім.

Апелянт вважає, що до заяви про видачу судового наказу було долучено достатню кількість документів, якими обґрунтовувалася заявлена грошова вимога до боржників, зокрема: роздруківка публічного договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг та публічної комерційної пропозиції, оригінал довідки про заборгованість від 14.09.2020 року, оригінал довідки про склад сім`ї, витяг з програмного забезпечення ТОВ «Львівенергозбут», в якому вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображено часткову оплату побутовим споживачем отриманих послуг, розрахунок заборгованості.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що до заяви необхідно було долучити документи, які підтверджують правильність та обґрунтованість розрахунків, інформацію про тарифи за відповідні періоди, оскільки в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, зазначена у п.1 ч.1 ст.353 ЦПК України, тому, відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 цього Кодексу, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.04.2021 року, є дата складення повного судового рішення 07.05.2021 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За частиною 3 статті 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Так, зокрема, пунктом 3 частини першої статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені статтею 163 ЦПК України, а саме:

1. Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

2. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

3. До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог ст.163 цього Кодексу.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що заявником не долучено копії договору про надання вказаних житлово-комунальних послуг, укладеного з боржниками, не зазначено тарифи за відповідні періоди, а також інших доказів, що підтверджують правильність і безспірність розрахунків.

Також суд посилався на п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України, якою передбачено, що суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу у разі, якщо із заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі № 216/5756/15-ц.

Крім того, згідно з пунктом 3 частини третьої статті 163 ЦПК України, копія договору додається, якщо за цим договором пред`явлено вимогу про стягнення грошової заборгованості, проте, в даному випадку заявник у своїй заяві не посилався на наявність укладеного з боржниками договору про надання житлово-комунальних послуг, а вказував на наявність обов`язку боржників сплатити за надані послуги на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, які регулюють питання про надання цих послуг.

Також необхідно зазначити, що вимоги до змісту судового наказу передбачено статтею 168 ЦПК України, відповідно до пункту 7 частини першої якої, у судовому наказі зазначається, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Отже, при видачі судового наказу суд не повинен вирішувати питання про обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обгрунтованість розрахунків).

Натомість, у подальшому, після видачі судового наказу, боржник у заяві про скасування судового наказу може зазначити про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача (п. 5 ч.2 ст. 170 , ч. 3 ст. 171 ЦПК України), що є підставою для скасування судового наказу.

Таким чином, висновок суду про відсутність належного обґрунтування нарахування стягуваної заборгованості виходить за межі вимог, дотримання яких повинен перевіряти суд на цій стадії наказного провадження, і не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу.

З наведених вище мотивів оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Львівенергозбут».

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 07 травня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.