Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2963/21 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/2963/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 жовтня 2021 року, постановлену під головуванням судді Воробйової Т.А. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 12/100 ідеальних частин будинку по майдану Визволення в м. Житомирі, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 жовтня 2019 року та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21 жовтня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задоволено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. про визнання договору недійсним залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8200 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції незаконно стягнув з неї витрати на правову допомогу у розмірі 8200 грн. Зазначає, що вона є пенсіонеркою, інвалідом 2 групи, на що суд першої інстанції не звернув уваги. Крім того, вказує, що на першому підготовчому судовому засіданні відповідача та її представника не було, заявлена сума є занадто високою. Зазначає, що справа не слухалася по суті, ніхто не давав пояснення, розглядалися лише клопотання. Стверджує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вона заявляла у судовому засіданні про не співмірність витрат на правову допомогу, які понесла відповідач у справі. Враховуючи викладене, просить скасувати ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 жовтня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу та відмовити у стягненні цих витрат.

22 листопада 2021 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_4 направлено відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21.10.2021 без змін. Зазначає, що позивач діяла очевидно необґрунтовано, звертаючись із завідомо безпідставним позовом до суду, оскільки вона всупереч вимог імперативної норми ч.4 ст. 362 ЦК України пред`явила позов з інших правових підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України. Вказує, що такі непоґрунтовані дії позивача призвели до витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу, яка була нею оплачена у повному обсязі і адвокатом надана правнича допомога та з отриманого гонорару було сплачено 22% ЄСВ за 2-й квартал 2021 року в розмірі 1 804,00 грн та у 2020 році буде сплачено 18 % ПДФО і 1,5% військового збору за результатами декларування доходів за 2021 рік, що від загальної суми гонорару у 8200,00 грн становить 3403,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції в частині залишення позову без розгляду не оскаржується, а тому не перевіряється апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості в даній частині.

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив пердставника ОСОБА_2 ОСОБА_4 , у якій просила ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21.10.2021 про залишення позовної заяви без розгляду змінити в частині стягнення з неї 8200 грн витрат на правничу допомогу та відмовити у стягненні цих витрат. Зазначає, що представником до суду не надано квитанції про сплату гонорару. Окрім того, вказує, що у неї відсутні доходи на сплату вказаних коштів, оскільки у неї наявний статус особи 2 групи з інвалідністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача компенсації здійснених нею витрат, пов`язаних з розгляду справи, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_2 послуг адвоката Яроша В.В. та понесенні нею витрати на професійну правничу допомогу, сторонами договору у фіксованому розмірі визначена сума гонорару, яка не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 11.03.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. про визнання договору недійсним.

У підготовчому судовому засіданні 21 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 заявила клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, ОСОБА_1 клопотання підтримала. Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 не заперечили щодо задоволення вказаного клопотання.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 судові витрати за надану професійну правничу допомогу в розмірі 8200 грн., понесення яких підтверджується належними доказами.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Аналіз процесуальної норми вказує, що стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

З матеріалів справи вбачається, що позивач до початку розгляду справи по суті заявила клопотання про залишення позову без розгляду.

Ст.13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а положенням ст.257 ЦПК України визначено право позивача на подачу заяви про залишення позову без розгляду.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Подання позивачем по справі заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями останнього, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, є доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

За змістом частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Як вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 02 червня 2021 року на 11 год. 30 хв.

Відповідно до протоколу судового засідання від 02 червня 2021 року вбачається, що підготовче судове засідання було відкладено на 02 серпня 2021 року на 11 год. 00 хв., у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання.

Згідно протоколу судового засідання від 02 серпня 2021 року слідує, що підготовче судове засідання було відкладено за клопотанням позивача на 21 жовтня 2021 року на 15 год. 30 хв. Фіксування судового процесу не здійснювалося на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. Крім того, вбачається, що 01.08.2021 від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшла заява про проведення підготовчого засідання без його участі та участі ОСОБА_2 .

З викладеного вбачається, що у призначені судом підготовчі судові засідання не з`являлись як позивач та його представник, так і відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 .

Як встановлено судом апеляційної інстанції, що у відзиві від 15 червня 2021 року заявляючи вимогу про стягнення з позивача понесених ОСОБА_2 судових витрат у сумі 8200,00 грн заявник не зазначив, які дії позивача у вказаній справі були необґрунтованими, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із залишенням позову без розгляду.

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Таким чином, на підставі встановлених обставин справи та змісту зазначених правових норм, суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку, що звернення позивача до суду із клопотання про залишення позову без розгляду свідчить про безпідставність та необґрунтованість його позову. Саме по собі звернення до суду із клопотання про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, що дають підстави для стягнення з позивача судових витрат, оскільки це право позивача передбачене цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 148/312/16-ц від 26 вересня 2018 року.

З огляду на обставини справи, доводи заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про наявність підстав для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду в частині стягнення з ОСОБА_6 витрат на правову допомогу скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм процесуального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Посилання представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 щодо компенсації витрат на правничу допомогу за рахунок держави у зв`язку з наявністю у позивача статусу особи з інвалідністю 2-ї групи є необґрунтованими з огляду на наступне.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентовано статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

У пункті 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема особи з інвалідністю II групи. Проте, у розумінні ч. 7 ст. 141 ЦПК України вони не звільняються від сплати інших судових витрат, якими є витрати на професійну правничу допомогу.

Звільнення судами першої чи апеляційної інстанції позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви чи апеляційної скарги на рішення місцевого суду не є підставою для її звільнення від сплати судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 27 серпня 2020 року у справі №185/2918/19 (провадження № 61-4137св20), від 22 листопада 2018 року у справі №635/5462/17 (провадження №61-41310св18), від 09 червня 2021 року у справі №948/393/20 (провадження №61-17757св20), від 02 червня 2021 року у справі №585/3306/19 (провадження № 61-7459св20).

Відтак, доводи представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 зводяться до неправильного тлумачення норм процесуального права щодо порядку розподілу судових витрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21 жовтня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу у розмірі 8200 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені заявлених вимог.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 30 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді