Справа №428/8285/20
Провадження №2/428/7/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Голуб Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа та здійснення її поділу та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Берзінь Сергій Людвигович в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа та здійснення її поділу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Спірна квартира була набута у власність шляхом її приватизації. В серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з метою укладення договору дарування своєї частки квартири сину ОСОБА_1 , проте нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру.

Дублікат зазначених документів відповідач видати не може, оскільки для цього є необхідним звернення одночасно усіх трьох співвласників квартири, що є неможливим, оскільки зв`язок з ОСОБА_3 не підтримується.

Просив суд:

визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на квартиру;

здійснити поділ спірної квартири, визнавши за кожним співвласником право власності на 1/3 частку квартири.

25.11.2020 року адвокат Багдасарова В.М. в інтересах ОСОБА_3 , як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ квартири та визнання права власності на частку квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період з 26.10.1963 року по 18.03.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Їй та відповідачам належить на праві спільної сумісної власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Через проблеми зі станом здоров`я ОСОБА_3 змушена була переїхати на проживання до своєї дочки у м. Дніпро, оскільки потребує сторонньої допомоги.

Звернення до суду позивачів з вимогою про визнання права власності на квартиру та здійснення її поділу є необґрунтованим, оскільки позивачу ОСОБА_1 добре відомо, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру не є втраченим. Оригінал свідоцтва про власності на житло, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, знаходиться у ОСОБА_3 та не є втраченим.

ОСОБА_3 не заперечує проти визнання у рівних частках права власності на спірну квартиру за кожним зі співвласників.

Відповідач Військово-цивільна адміністрація міста Сєвєродонецьк Луганської області не має жодного відношення до поділу об`єкту спільної сумісної власності.

Позивач неодноразово пропонувала ОСОБА_1 вирішити питання поділу квартири шляхом визначення рівних часток співвласників, проте позитивної відповіді не отримувала.

Розмір витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу становить 2000 грн.

Просила суд:

поділити квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках між співвласниками, зазначеними у свідоцтві про право власності на житло, виданому Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57;

визнати за нею право власності на 1/3 частку спірної квартири;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

06.10.2020 року судом постановлено ухвалу про залишення первісної позовної заяви без руху та надано строк для усунення її недоліків.

26.10.2020 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, залучено до участі в справі як правонаступника відповідача Військово-цивільну адміністрацію міста Сєвєродонецьк Луганської області.

30.11.2020 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі в справі ОСОБА_3 , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Представники позивачів адвокати Берзінь С.Л. та Багдасарова В.М. надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області в судове засідання не з`явився.

Вивчивши позовні заяви та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 року, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з копією довідки КП «Сєвєродонецьке БТІ» від 27.05.2019 року №433 станом на 29.12.2012 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57.

Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради відмовило ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки до органу приватизації мають звернутись одразу три співвласники житла (лист від 05.08.2020 року №1042).

Статтею 112 ЦК УРСР встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про власність» визначено, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 335 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами 1, 2 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. (ст. 372 ЦК України).

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач.

Позивачем у позові про визнання права власності на майно може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відповідачем у такому позові є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Як зазначають позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у них виникло внаслідок приватизації житла.

У видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 , виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради відмовило, посилаючись на те, що до органу приватизації мають звернутись одразу три співвласники житла.

За таких обставин Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради, яке відмовило позивачам у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, та ОСОБА_3 , як співвласник спірного майна, повинні бути залучені до участі у справі як співвідповідачі, натомість у якості відповідача позивачами залучено до участі у справі Військово-цивільну адміністрацію міста Сєвєродонецьк Луганської області, матеріально-правовий зв`язок якої з позивачами по справі з приводу визнання за ними права власності на спірну квартиру та її поділ відсутній.

Крім того, в судовому засіданні не був встановлений факт втрати позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 документа, який засвідчує право власності на спірну квартиру, оскільки ОСОБА_3 у своїй позовній заяві зазначила, що оригінал свідоцтва про право власності на житло (квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ) від 22.02.1994 року, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, знаходиться у неї.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 , заявлених до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо поділу спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках між співвласниками та визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири, суд з урахуванням вищенаведеного відзначає, що ці вимоги заявлені до належних відповідачів, які мають матеріально-правовий зв`язок з ОСОБА_3 , оскільки є співвласниками спірної квартири.

ОСОБА_3 , як співвласник спірного майна, яке належить їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності обґрунтовано вимагає його поділу між співвласниками та визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Пунктом 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Таким чином, судові витрати позивачу ОСОБА_1 не відшкодовуються, а судові витрати позивача ОСОБА_2 слід віднести за рахунок держави, оскільки він має інвалідність ІІ групи, про що зазначено у копії епикризу № 12851 .

Також суд враховує, що позовні вимоги ОСОБА_3 , яка відповідно до копії довідки серії 2-18 АЖ №200464 має інвалідність ІІ групи, були задоволені. Таким чином, половину судових витрат, які складаються з судового збору в розмірі 1330,49 грн. ((840,80 грн. + 1820,18 грн.) : 2 = 1330,49 грн.), слід стягнути з ОСОБА_1 на користь держави. Судові витрати на користь держави стягненню з ОСОБА_2 не підлягають, оскільки він звільнений від сплати судовго збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях відповідно до приписів п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", як особа з інвалідністю II групи.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. суд відзначає наступне.

Відповідно до ч.1, п. 2 ч. 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч. 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Суду було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги від 20.11.2020 року №03.01.35, згідно з яким вартість послуг адвоката Багдасарової В.М. у цій справі становить 2000 грн.

При цьому суду не було надано документи, що свідчать про оплату ОСОБА_3 гонорару в розмірі 2000 грн. та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що має наслідком відмову у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Поділити квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках між співвласниками, зазначеними у свідоцтві про право власності на житло, виданому Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 1330,49 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач- відповідач: ОСОБА_2 , місе проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник позивача: адвокат Берзінь Сергій Людвигович, місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: Військово-цивільна адміністрація міста Сєвєродонецьк Луганської області, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, б-р Дружби Народів, б. 32; ідентифікаційнйи код юридичної особи в .

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору: адвокат Багдасарова Вікторія Миколаївна, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Калинова, б. 64, прим. 312-б.

Суддя Ж. І. Кордюкова