Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/1592/21

2/330/481/2021

"15" листопада 2021 р. смт. Якимівка

Якимівський районний суд Запорізької області в складі головуючого судді Куценка О.О., за участю секретаря судового засідання Павленко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування»про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом в якому зазначено, що 19 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування»та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 591. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору за цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 4500 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. Також відповідно до п. 1.3 Кредитного договору орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. у разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів. Пунктом 1.4. Кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) 3,64 % за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; в) 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; г) 7,67 % за кожен день користування кредитом починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; д) тип процентної ставки - змінювана.

Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про електронну комерцію» у зв`язку з чим, позивачем у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому позивачка змушена була звернутись до суду. Порушення своїх споживчих прав позивач вбачає в наступному: 1) Порушення Відповідачем норм встановлених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавепь зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Також позивач, звертає увагу, що відповідно до п. 1 п.п. 4.9. кредитного договору вона начебто підтвердила, що до укладання цього договору отримала від кредитодавця інформацію, вимоги якої передбачені в законодавстві України. Однак, фактично працівники Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» при видачі кредитних коштів, не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та ризиками. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування». Але працівники фінансової установи також не надали позивачу і вищевказані Правила і з їх текстом позивач ознайомлена не була. Вважає, що відповідач, скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Відповідач не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивач не мала можливості детально ознайомитися з умовами та правилами кредитування перед укладанням Кредитного договору. Позивач здійснюючи оформлення кредиту через інтернет, за 15 хвилинний проміжок часу, не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті укладання даної угоди. З врахуванням наведеного, позивач при укладенні Кредитного договору через не належну інформованість з боку Відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками Відповідача їх умови.

Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного Кредитного Договору не дійсним, в зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.

Порушення відповідачем норм встановлених п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 1.4. Кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) 3,64 % за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; в) 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; г) 7,67 % за кожен день користування кредитом починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; д) тип процентної ставки - змінювана. Отже за користування позикою в розмірі 4500 грн, відповідно до п. 1.4 Кредитного договору позивач сплачує Фінансовій установі 31063,50 грн, а отже сума компенсації становить більше 100%, що є несправедливою умовою.

Порушення Відповідачем норм встановлених п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». З тексту Договору вбачається, що він не містить умов про відповідальність, зокрема і в розділі договору під назвою «відповідальність сторін». Проте, згідно п.9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір, повинен містити: права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. При цьому, питання щодо порядку та підстав визнання правочину недійсним врегульовані нормами ЦК України, зокрема ст. ст. 215 та 203. Крім того, відповідно до умов п. 1.7 Кредитного договору при видачі кредиту на суму, що не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі, ця сума зараховується у такій черговості: у першу чергу сплачується сума неустойки; у другу чергу сплачуються проценти за кредитом; у третю чергу оплачується сума кредиту, що суперечить ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування». Отже позивач вважає, що при укладанні договору було порушено ряд норм встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про споживче кредитування», а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним в цілому. В зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним Кредитний договір № 591 від 19 серпня 2020 року.

В судове засідання позивач - не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності в задоволенні позову просив відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд ухвалив слухати справу без участі сторін, у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксація процесу технічними засобами не проводилась.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

19 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування»та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 591. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору за цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 4500 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. Також відповідно до п. 1.3 Кредитного договору орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. у разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів. Пунктом 1.4. Кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) 3,64 % за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; в) 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; г) 7,67 % за кожен день користування кредитом починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; д) тип процентної ставки - змінювана.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 591 від 19 серпня 2020 року, сукупна вартість кредиту складає 52967, 81 грн. та включає у себе тіло кредиту - 4500, 00 грн, відсотки - 62000, 55 грн.

Також відповідачем надано загальний порядок дій споживача в інформаційно телекомунікаційній системі ТОВ «Служба миттєвого кредитування» з метою акцепту оферту та укладання договору, який містить повний алгоритм дій споживача с метою укладення кредитного договору; довідку щодо підтвердження переказу грошових коштів за договором № 591 від 19 серпня 2020 року.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 1 частини 2 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Так, згідно із статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку особа отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або СМС-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення.

Кредитний договір між сторонами укладався з використанням інформаційно телекомунікаційної системи веб сайту відповідача bistrozaim.ua позивач самостійно за обрала бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, зазначила свої персональні дані, в тому числі і банківську карту на яку в подальшому отримала кредитні кошти, пройшла декілька етапів підтвердження наміру укласти кредитний договір, та підписала кредитний договір.

При оформленні замовлення, Товариство формує та надає позичальнику індивідуальну частину кредитного договору, яка є офертою Товариства, для прийняття якої позичальник має здійснити дію внести одноразовий ідентифікатор отриманий від Товариства у відповідне поле та підтвердити свій вибір, без здійснення вказаних дій кредитний договір не може бути оформлений.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Вказана позиція відповідає висновкам Верховного Суду, здійсненим у постанові №127/33824/19 від 07.10.2020 року.

Позивач як на правові підстави заявлених позовних вимог посилалася, також, зокрема на статті 229, 230 ЦК України, статті 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до частини першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або в визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Судом було встановлено, що позивачем було підписано кредитний договір №591 від 19 серпня 2020 року, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України "Про електронну комерцію". В зазначеному документі міститься інформація про істотні умови кредитного договору: розмір кредиту 4500,00 грн, процентна ставка, орієнтовний строк дії договору - 16 днів з моменту отримання кредиту, граничний строк кредитування - 1 рік, а також інші умови щодо порядку повернення кредиту, наслідків прострочення виконання та/або невиконання договору тощо. Тобто, позивачу було відомо про усі істотні умови договору. При цьому, з позовної заяви неможливо встановити у чому полягає недоброчесна поведінка відповідача, оскільки позивач у позовній заяві використовує лише загальні фрази, щодо непомірно великої відсоткової ставки, порушення принципу рівності сторін, значного перевищення розміру відсотків над розміром заборгованості, неповідомлення відповідачем усієї необхідної інформації щодо умов договору (без зазначення які саме умови договору були приховані або замовченні відповідачем).

При цьому, позивач не зазначає, у чому саме її ввели в оману, доказів наявності умислу у діях відповідача щодо введення її в оману, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з вказаних вище підстав.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. 203, 207, 215, 229, 230, 629, 639, 652, 1054, 1055 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 12,13, 76-79, 81,141, 258, 259, 263-265, 354, 355ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування»про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована по АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування», юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України, буд. 39-А, офіс 25, .

Повний текст судового рішення виготовлено 25 листопада 2021 року.

Суддя: