Номер провадження: 22-ц/813/3877/21
Номер справи місцевого суду: 495/6410/16-ц
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Дрішлюка А.І.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про знесення самочинного будівництва,

встановив:

17 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі ВК Білгород-Дністровської МР) про знесення самочинного будівництва.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 липня 2016 року експерт Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Рапач К.В. у ході виконання призначеної колегією суддів Апеляційного суду Одеської області судової будівельно-технічної експертизи разом із учасниками процесу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 встановили, що у дворі будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 на землі загального користування є факт самочинного будівництва прибудови ОСОБА_2 , чим порушується право ОСОБА_1 як користувача земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні.

Позивач посилався на те, що вказана земельна ділянка це фактично двір загального користування, через який сторони проходять до своїх будинків, здійснюють виїзд автомобілем з гаражу на проїзну частину АДРЕСА_2 . Між тим, прибудова фактично не дає можливості відкрити належним чином хвіртку, а при її завершенні будівництвом не дозволить ні пройти, ні проїхати автомобілем з вулиці.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, зобов`язати ОСОБА_2 за свій рахунок і власними силами знести самочинно збудовану споруду у дворі спільного користування земельною ділянкою будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі (т.1, а.с.126-133).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шаркевич В.Т. ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року, та постановлення нового, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 знести за її рахунок самочинно збудовану споруду, визначену під літ. «К», як гараж розміром 4,23 х 6,35 метрів, у дворі спільного користування земельною ділянкою будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . В решті вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т.1, а.с.202-206).

Однак, постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, постанову апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1, а.с.243-249).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 27.03.2020 року справа була передана на розгляд колегії суддів у складі суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В. і Гірняк Л.А. (т.2, а.с.2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2020 року справа була прийнята до розгляду в складі вищевказаної колегії суддів і розгляд апеляційної скарги був призначений на 01.07.2020 року, на 14.00 год. (т.2, а.с.3-4).

Однак розгляд справи у зазначений час, місце і дату не відбувся через карантинні заходи в України і за заявою представника відповідачки адвоката Сорокалета С.І., та був відкладений на 20.01.2021 року, на 13.00 год. (т.2, а.с.11-14), про що учасники справи та їх представники були належним чином і завчасно повідомлені (т.2, а.с.15, 21-25).

Разом з тим, до судового засідання, а саме 05.01.2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шаркевич В.Т. надав суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи, з посиланням на поширення в Україні коронавірусної інфекції СОVІD-19 (т.2, а.с.19).

В свою чергу, 15.01.2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сорокалета С.І. надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», копії вказаного клопотання направлені сторонам у справі поштовою кореспонденцією з повідомленням (т.2, а.с.26-29).

У зв`язку з цим, та через те, що суддя Гірняк Л.А. перебуває у щорічній відпустці, а суддя Цюра Т.В. на лікарняному, Розпорядженнями та протоколами щодо повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, та протоколом перерозподілу справи від 15.01.2021 року, та від 18.01.2015 року, відповідно, була проведена заміна вказаних суддів на суддів Комлеву О.С. і Дрішлюка А.І. (т.2, а.с. 30-35).

Ухвалою суду від 18.01.2021 року дане клопотання було задоволено і розгляд справи, який був призначений на 20.01.2021 року, в 13.00 год., було вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn» (т.2, а.с.36-38).

19.01.2021 року адвокат Шаркевич В.Т. в телефонному режимі був повідомлений про те, що розгляд справи буде проведений в режимі відеоконференції, однак вказаний адвокат повідомив суду, що у нього відсутня електронна адреса, на яку можна направити копію ухвали про призначення справи в режимі відеоконференції і крім того він надав суду заяву про відкладення розгляду справи (т.2, а.с.39).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 20.01.2021 року, на 13.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.2, а.с. 15, 21-25).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (т.2, а.с.43), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що розгляд даної справи триває в судах різних інстанцій більше 4-х років, учасники справи неодноразово повідомлялись про час і місце судового засідання, адвокат Шаркевич В.Т. надав суду заяви про відкладення розгляду справи, проте не повідомив суд апеляційної інстанції про те, з яких підстав він позбавлений можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», будучи адвокатом (т.2, а.с.19), апеляційний суд вирішив слухати справу в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», за участю представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Сорокалета С.І. без участі інших учасників справи та їх представників, а також на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, а також заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.02.2000 року, зареєстрованим в реєстрі за № 4434 (спадкова справа № 25/2000), ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та отримав у спадщину жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 під АДРЕСА_3 , та складається в цілому з одного житлового будинку, під літ. «А», житловою площею 28,8 кв.м., господарчих будівель: Б літня кухня, В сарай, Ж підвал, «И» - вбиральня, № 2-5 споруди, розташовані на земельній ділянці роміром 900 кв.м.

31.08.2000 року ВК Білгород-Дністровської МР було прийнято рішення № 576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста», відповідно до якого розглянув заяви громадян, документи на домоволодіння, узгодження міської санітарно-епідеміологічної служби, пожарної інспекції, управління містобудування та архітектури міста, керуючись п.9 ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та враховуючи, що громадяни оштрафовані міською інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю за самочинне будівництво, виконком міської ради вирішив залишити у власності громадян міста, зокрема, в домоволодінні АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_5 гараж розміром 6,13 х 3,77 м. та баню розміром 6,22 х 3,55 м.

31.01.2002 року Білгород-Дністровською МР було прийнято рішення № 781-ХХІІІ «Про передачу громадянам України безкоштовно у приватну власність земельних ділянок на території міста Білгород-Дністровського», пунктом 1 якого вирішено передати громадянам України безкоштовно у приватну власність земельні ділянки на території міста Білгород-Дністровського. Згідно п. 28 Додатку № 1 до вказаного рішення ОСОБА_5 безкоштовно було передано у приватну власність земельну ділянку площею 754 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель з двором загального користування площею 118 кв.м.

В подальшому, а саме 14.02.2002 року, на замовлення ОСОБА_5 , Білгород-Дністровським міським відділом земельних ресурсів було затверджено технічне завдання на розробку технічної документації по складанню державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0754 га на території Білгород-Дністровської МР.

05.11.2002 року головою Білгород-Дністровської МР затверджено Акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що знаходилась в користуванні ОСОБА_5 з площею в погоджених межах 0,0754 га. Даний акт складений та підписаний представником земельно-кадастрового бюро Білгород-Дністровського міського відділу земельних ресурсів, власницею землі ОСОБА_5 , представником Білгород-Дністровської МР, представниками суміжних власників землі і землекористувачів ОСОБА_3 (номер будинку АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (номер будинку АДРЕСА_4 ), ОСОБА_8 (номер будинку АДРЕСА_5 ), ОСОБА_9 (номер будинку АДРЕСА_6 .

Згідно рішення Білгород-Дністровської МР від 31.01.2002 року № 781-ХХІІІ та складеної відповідної документації, 05.11.2002 року Білгород-Дністровською МР Пожидаєвій Т.М. видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ОД № 081322 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 432 за яким, ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0754 га в межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_2 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (т.1, а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.09.2007 року зареєстрованим в реєстрі за № 5243 (спадкова справа № 150/2007), позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем його дружини, ОСОБА_5 , у зв`язку з чим отримав у спадщину житловий будинок з господарськими спорудами під АДРЕСА_2 , та складається в цілому з: саманного житлового будинку, зазначеного під літ. «А», житловою площею 50,6 кв.м., загальною площею 62,9 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б» - літньої кухні, «В» - сараю, «Г» - душу, «Д» - убиральні, «Є» - бані, «Ж» - гаражу, № 1-5 споруд, розташованих на земельній ділянці площею 754 кв.м. (т.1, а.с.17).

В свою чергу, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1105 (спадкова справа № 174/2006), відповідачка ОСОБА_2 є спадкоємицею її чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та отримала у спадщину житловий будинок під АДРЕСА_2 , та складається в цілому з: одного житлового будинку, під літ. «А», житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 74,4 кв.м., надвірних будівель під літ.: «Ж» - підвалу, «І» - убиральні та споруд № 2-8, та стала власником вказаного житлового будинку.

Всі вищевикладені обставини були встановлені рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2015 року по цивільній справі № 495/6306/14-ц (а.с.10-14), яке було чинним на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, а тому у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, а також ч. 3 ст. 61 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 28.07.2016 року експерт Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Рапач К.В. в ході виконання призначеної колегією суддів апеляційного суду Одеської області судової будівельно-технічної експертизи разом із учасниками процесу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 встановили, що у дворі будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на землі загального користування є факт самочинного будівництва прибудови ОСОБА_2 . Земельна ділянка це фактично двір загального користування, через який сторони проходять до своїх будинків, здійснюють виїзд автомобілем з гаражу на проїзну частину вулиці Виноградної в місті Білгород-Дністровському Одеської області. Між тим, прибудова фактично вже на даний час не дає можливості відкрити належним чином хвіртку, а при її завершенні будівництвом не пройти, ні проїхати автомобілем з вулиці до гаражу реальної можливості не буде.

Посилаючись саме на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Б-Дністровської МР та виконавчого комітету Білгород-Дністровської МР про знесення самочинного будівництва.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

За змістом статей 316-317, 321, 391 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять, а позивачем та його представником не представлено до суду будь-яких доказів, зокрема, відповідного експертного висновку щодо встановлення того, що даним будівництвом, яке здійснює відповідачка ОСОБА_2 , порушуються права позивача ОСОБА_1 і що це будівництво здійснюється на землі загального користування.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача посилався на лист ВК Білгород-Дністровської МР від 29.08.2016 року за № П-1414/2397, яким ОСОБА_1 було повідомлено про те, що при виході на місце фахівців виконавчого комітету міської ради та проведеної ними перевірки встановлено, що гр. ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка не відведена у встановленому чинним законодавством порядку, самочинно побудувала будівлю розміром 4,50 х 4,0 м. Управлінням містобудування та архітектури будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 не надавався. За цих обставин виконавчим комітетом міської ради надіслано лист до Департаменту ДАБІ в Одеській області про притягнення гр. ОСОБА_2 до відповідальності згідно чинного законодавства (а.с.37).

Разом з тим, суд першої інстанції обрунтовано виходив із того, що вищевказаний лист не є підтвердженням факту здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва. Більш того, представником Білгород-Дністровської МР та виконавчого комітету Білгород-Дністровської МР в судовому засіданні було пояснено, що ними був здійснений лише зовнішній огляд спірного об`єкту, без його дослідження та перевірки відповідної документації, а тому ніякі висновки і не робилися, а відповіді від департаменту ДАБІ в Одеській області з цього приводу вони так і не отримали.

Крім того, Департаментом ДАБІ в Одеській області 25.01.2017 року надіслано на адресу суду копію листа від 05.10.2016 року за № 1015-05/1-16464, що був направлений на адресу Білгород-Дністровської МР, та з якого вбачається, що звернення щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності на АДРЕСА_2 було розглянуто. Посадовою особою Департаменту здійснено виїзд на місце для проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за вказаною адресою. Власник або уповноважена особа на об`єкті будівництва відсутні, що унеможливлює проведення перевірки. Враховуючи викладене та з метою вжиття заходів відповідно до законодавства, Департаментом надіслано лист до гр. ОСОБА_2 про необхідність бути присутньою на об`єкті будівництва під час проведення перевірки та надання документів, необхідних для її проведення за вказаною адресою. У разі виявлення порушень, Департаментом будуть вжиті заходи реагування відповідно до чинного законодавства (а.с.108-111).

Тобто, Департаментом ДАБІ в Одеській області на час розгляду даної справи не було встановлено факту здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва.

Однак, правом на призначення відповідної судової експертизи для з`ясування вказаних обставин ні позивач, ні його представник не скористалися, в той час як враховуючи обставини справи, на думку суду першої інстанції проведення експертизи є обов`язковим, але суд був позбавлений можливості призначити її через відсутність волевиявлення позивача або його представника.

Не надано такого клопотання позивачем і його представником і до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Разом з тим, згідно із ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об`єктом правового захисту, крім передбаченого ч.3 ст.376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови. Право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, і відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Виходячи з аналізу вищевказаної норми закону, суд зазначив, що орган державної влади або орган місцевого самоврядування може заявити позов про перебудову і тільки у разі відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, здійснити таку перебудову, за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування суд може винести рішення про його знесення.

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що аналогічна правова позиція міститься в правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2, частини 1 статті 355 ЦПК України за перше півріччя 2015 року в розділі: спори про право власності та інші речові права.

Таким чином, аналіз зазначених норм свідчить про те, що знесення нерухомості, побудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушують права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (у тому числі проекту) можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або, якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Більше того, суд обгрунтовано вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Також суд правильно послався на ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038 VI від 17.02.2011 року, згідно якого у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконало вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсації витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Тобто, розглядаючи позов про знесення самочинного будівництва або перебудови, суд має встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення самочинного будівництва.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом з тим, як було зазначено вище, матеріали справи взагалі не містять жодного доказу порушень прав позивача ОСОБА_1 будівництвом спірного об`єкту відповідачкою ОСОБА_2 , рівно як і припису інспекції ДАБК щодо усунення відповідачкою порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил по реконструкції щодо вказаного самочинного будівництва, з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Не містять матеріали справи також доказів порушення прав позивача ОСОБА_1 діями інших відповідачів Білгород-Дністровської МР та його Виконавчого комітету.

При, цьому, обгрунтовано відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно вказав, що за змістом ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого і правильного висновку про відсутність будь-яких підстав для зобов`язання ОСОБА_2 за її рахунок і власними силами знести самочинно збудовану споруду у дворі спільного користування земельною ділянкою будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Більше того, скасовуючи постанову апеляційного суду Одеської області від 14.03.2018 року, Верховний Суд в своїй Постанові від 26 лютого 2020 року також виходив із того, що задовольняючи вимогу щодо зобов`язання ОСОБА_2 за її рахунок знести самочинне будівництво, суд апеляційної інстанції свій висновок мотивував тим, що права позивача порушено, оскільки самочинне будівництво здійснено на земельній ділянці, яка рішенням Білгород-Дністровської МР № 781-ХХІІІ від 31 січня 2002 року передана у загальне користування, як загальний двір, власникам домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (т.1, а.с.243-249).

При цьому Верховний Суд зазначив, що збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 ст. 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Також Верховний Суд виходив із того, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Таким чином, Верховний Суд у вказаній Постанові вказав, що, скасовуючи рішення місцевого суду про відмову у позові та задовольняючи частково позовні вимоги щодо знесення самочинного будівництва гаража під літ. «К» за рахунок відповідача, суд апеляційної інстанції не дослідив, чи можлива перебудова об`єкта самочинного будівництва та чи відмовляється відповідач від перебудови, можливості здійснення такої перебудови гаражу відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами. Суд апеляційної інстанції не конкретизував, яким чином зведене самочинне будівництво порушує права позивача, чи створює воно реально перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком та господарськими спорудами, зокрема перешкоди у заїзді до належного позивачу будинку та якими доказами такі порушення підтверджується.

Разом з тим, в ході нового апеляційного розгляду даної цивільної справи, ні позивач ОСОБА_1 , ні його представник адвокат Шаркевич В.Т. не надали суду жодних доказів своїх позовних вимог, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Більше того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до постанови колегії суддів Одеського апеляційного суду від 19.06.2018 року вищевказане рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2015 року було скасовано, позов ОСОБА_2 , було задоволено частково. Визнано недійсним рішення Білгород-Дністровської МР від 31.01.2002 року № 781-ХХІІІ «Про передачу громадянам України безкоштовно у приватну власність земельних ділянок на території міста Білгород-Дністровського», в частині передачі безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 754 кв.м. по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель з двором загального користування площею 118 кв.м. (т.1, а.с.229-234).

Також вказаною постановою суду було визнано недійсним державний акт на право приватної власності ОСОБА_5 на земельну ділянку серії І-ОД № 081322 від 05.11.2002 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 432.

Таким чином, оскільки вказаним судовим рішенням було визнано недійсним рішення Білгород-Дністровської МР від 31.01.2002 року № 781-ХХІІІ, а також визнано недійсним державний акт на ім`я спадкодавця ОСОБА_5 , за яким їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0754 га в межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_2 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, то у її правонаступника, яким є позивач ОСОБА_1 , відсутнє будь-яке право власності на вказану земельну ділянку і право користування земельною ділянкою загального користування площею 118 кв.м.

Тобто, оскільки вказане судове рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили, то позивач ОСОБА_1 не є ні власником житлового будинку, ні користувачем земельної ділянки площею 118 кв.м., у тому числі на якій відповідачка ОСОБА_10 здійснює будівництво, а тому не наділений правом захисту своїх неіснуючих прав.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22.01.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

А.І. Дрішлюк

О.С. Комлева