Справа № 286/2272/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Овруцьке лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та стягнення моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Державного підприємства «Овруцьке лісове господарство», в якій просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні з 27.01.2021 року по 07.05.2021 року в сумі 26351,60 грн., та моральну шкоду в розмірі 6300 грн., мотивуючи тим, що з 01.01.2018 року по 27.01.2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений у зв`язку із скороченням штату; в день звільнення відповідач не провів повного розрахунку по заробітній платі; тому просить на підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП позов задоволити.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю, мотивуючи тим, що ним в день звільнення працівника 27.01.2021 року проведено повний розрахунок з позивачем по заробітній платі в загальній сумі 13678,62 грн.; сума 925,69 грн., про яку зазначено у розрахунковому листку працівника як борг за січень 2021 року це заборгованість по лікарняних за рахунок коштів Фонду соціального страхування, яку було фактично виплачено позивачу 01.04.2021 року, а сума 182,12 грн. це сума помилково утриманого з позивача податку з доходів фізичних осіб, яку фактично відшкодовано йому 07.05.2021 року.

Позивач подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визнає.

Враховуючи, що неявка учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, у задоволення клопотання позивача, керуючись нормами ст.223 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи за відсутності її учасників.

Відтак, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Позивач ОСОБА_1 у період з 01.01.2018 року по 27.01.2021 року перебував у трудових правовідносинах з ДП «Овруцьке лісове господарство», 27.01.2021 року звільнений за скороченням штату працівників, що стверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається з розрахункового листка ОСОБА_1 за січень 2021 року та банківської виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 року по 09.07.2021 року, до дня звільнення позивача відповідачем було виплачено йому належні розрахункові кошти частинами в загальному розмірі 13678,62 грн. (06.01.2021 року 1519,10 грн., 21.01.2021 року 1135 грн., 27.01.2021 року 11024,52 грн.). Належна до виплати сума 925,69 грн., яку зазначено в розрахунковому листку ОСОБА_1 за січень 2021 року як борг підприємства на кінець місяця, була виплачена позивачу 01.04.2021 року як лікарняні за січень 2021 року. Сума 182,12 грн. була виплачена відповідачем позивачу 07.05.2021 року як заробітна плата за квітень 2021 року. Хоча, як пояснив відповідач, 182,12 грн. це сума відшкодування помилково утриманого відповідачем з позивача податку з доходів фізичних осіб у січні 2021 року.

Вказаним підтверджуються доводи позивача про те, що відповідач при звільненні працівника з позивачем своєчасно повністю не розрахувався, остаточний розрахунок по заробітній платі проведений відповідачем 07.05.2021 року. Оскільки спір про розмір належних звільненому працівнику сум заробітної плати відсутній, відтак відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за період з 27.01.2021 року по 07.05.2021 року.

У позові позивач на підставі ст.117 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, тобто за період з 27.01.2021 року по 07.05.2021 року, що становить 583 години тривалості робочого часу, у розмірі 26351,60 грн., який обчислений виходячи із середньоденної погодинної заробітної плати в сумі 45,20 грн., виведеної за формулою: 7618,25 грн. зарплати за листопад + 7856,11 грн. зарплати за грудень /342 години за два повних календарних місяці роботи (168 годин норми тривалості робочого часу за листопад та 174 годин норми тривалості робочого часу за грудень).

Однак, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такі критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП ВС, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таку позицію у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цій постанові в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи, судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела такий розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК Країни при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Тому враховуючи розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, у загальній сумі 1107,81 грн. (925,69 грн. лікарняних та 182,12 грн. зайво утриманого податку), а також враховуючи період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості з 27.01.2021 року по 07.05.2021 року та те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду (затримка у виплаті коштів Фонду соціального страхування для оплати лікарняних працівнику і рахункова помилка підприємства при нарахуванні ПДФО), а також ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, який з огляду на розміри своєчасно виплачених коштів (13678,62) та несвоєчасно виплачених коштів (1107,81) не може бути значним, і враховуючи співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (26351,60), суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Так зокрема у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 14786,43 грн. (100%), з яких: 13678,62 грн. заробітної плати (92,51%), 925,69 грн. лікарняних (6,26%), 182,12 грн. зайво утриманого податку (1,23%). Сукупно розмір несвоєчасних виплат складає 7,49% від суми всіх належних до сплати виплат при звільненні працівника. Обрахована сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату розрахунку становить 26351,60 грн. Тому суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 1974 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (7,49% від 26351,60).

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 6300 грн., суд виходив з наступного.

Відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, як наголосив Верховний суд України в постанові від 14.12.2016 року у справі №428/7002/14-ц, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Як зазначив Верховний Суд у складі другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 18.01.2018 року у справі №362/7161/15ц, враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як достовірно встановлено судом, порушенням відповідачем законного права позивача, а саме невиплатою своєчасно повного розрахунку при звільненні, було порушено звичний для позивача уклад життя та завдано йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок чого позивач зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат і ступінь негативних вимушених змін у його житті, та правові позиції Верховного суду з питань відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди з врахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 1000 грн.

Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 1000 грн. разом з компенсаційною виплатою в порядку ст.117 КЗпП України в розмірі 1974 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн. в дохід держави, який відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 273, 354, п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Овруцьке лісове господарство» (11102, Житомирська область, Овруцький район, с.Дубовий гай, код ЄДРОПУ 00991887) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2021 року по 07.05.2021 року в сумі 1974 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Овруцьке лісове господарство» (11102, Житомирська область, Овруцький район, с.Дубовий гай, код ЄДРОПУ 00991887) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 82,72 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду або якщо суд визнає причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.11.2021 року.

Суддя: В. І. Вачко