Провадження № 22-ц/4808/1490/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І.А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретарів Мельник О.В., Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2021 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , крамниця « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - в даний час КБ Банк «Глобус», а відповідачу належить квартира АДРЕСА_1 у цьому ж будинку.

Через балкон відповідачів 16.02.2018 почала потоком проникати в належне їй приміщення вода: крізь стелю, стікаючи по проводці та освітлювальних приладах, кондиціонері та розетках. Оскільки сусіди не відчиняли двері та самостійно не бажали вирішити проблему, змушена була викликати працівників патрульної поліції, якими було зафіксовано подію на відеозапис з нагрудного відеореєстратора. При цьому, такі затоплення належного їй приміщення здійснюються сусідами регулярно протягом останніх трьох років, внаслідок чого їй як власнику не тільки постійно завдаються матеріальні збитки, що полягають у здійсненні незапланованих ремонтних робіт у приміщенні для його функціонування за призначенням, але й наражають на небезпеку життя і здоров`я працівників офісу - банку «Глобус», що є діючим, та його клієнтів.

За наслідками затоплення, зважаючи на ситуацію та зимово-весняний період, з метою уникнення подальшого проникнення води та руйнування її майна необхідно було частково відремонтувати балкон відповідача, що нею було здійснено 22-23.02.2018 за власний кошт, що підтверджується копіями квитанцій та чеків на суму 3 694,79 грн.

Вона звернулася до відповідача із досудовою претензією, проте така була повністю проігнорована власниками квартири. В добровільному порядку відповідач відмовилася компенсувати витрати та вирішити питання проведення ремонтних робіт у належному їй приміщенні після затоплення, облаштування свого ж балкону для уникнення подальших негативних наслідків.

Відповідно до висновку експертного дослідження вартість відновлювального ремонту нежитлового приміщення внаслідок залиття становить 5 195,00 грн, а вартість робіт та матеріалів по облаштуванню балкону квартири відповідача становить 7 111,00 грн. При цьому, вартість експертного дослідження становить 4 100,00 грн.

Вважає вину відповідача у заподіянні їй матеріальних збитків та шкоди встановленою.

Посилаючись на відмову відповідача відшкодувати завдану шкоду в добровільному порядку, а також систематичність неправомірних дій відповідача, що завдає шкоду її майну, її підприємницькій діяльності і діловій репутації, та те, що останнє залиття її приміщення наражало присутніх працівників на небезпеку через можливість короткого замикання, просила стягнути з відповідача понесені внаслідок затоплення матеріальні збитки в розмірі 3 694,79 грн, вартість ремонтних робіт на суму 12 306 грн та витрати на проведення експертного дослідження в сумі 4 100 грн, а всього 20 100,79 грн, а також моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.02.2019 замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2021 року відмовлено узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо недоведеності та відсутності доказів на підтвердження позовних вимог.

Особи, які проживають у квартирі відповідачки з якої вода почала проникати в належне їй нежитлове приміщення, двері не відчиняли та самостійно проблему не бажали вирішити, тому вона змушена була викликати працівників патрульної поліції. Інспекторами поліції було зафіксовано на відеозапис з нагрудного відеореєстратора потоки води по стінам приміщення, з`ясовано особу власниці квартири як ОСОБА_3 . Тобто, вищевикладене підтверджує факт затоплення її майна з вини відповідачки (орендарів/наймачів квартири). Однак при перегляді відеозапису з нагрудного відеореєстратора суд першої інстанції лише констатував, що з цього запису неможливо встановити винну особу та причину залиття належного їй нежитлового приміщення.

Інших залежних / незалежних від неї як потерпілої особи дій в той час вона вчинити не мала можливості, в тому числі щодо складання акта затоплення за присутності представників відповідних комунальних служб чи комісії, оскільки будинок в якому знаходяться приміщення сторін не перебуває на балансі міста, ОСББ, управляючої компанії чи ЖЕКу, тобто перебуває на самоутриманні. Її спроби скласти такий акт за допомогою місцевих органів самоврядування та за участю місцевих депутатів чи представників відповідних комунальних служб не завершилися успіхом, так як такої комісії не створювалося. За відсутності балансоутримувача, місцевий водоканал згідно законодавства відповідає лише за постачання води, але не за обслуговування водостічних труб.

Суд першої інстанції на даний факт не звернув уваги, але повинен був взяти до відома не тільки відсутність акта затоплення з незалежних від неї обставин, але й в сукупності надати оцінку усім іншим поданим нею доказам.

Також судом першої інстанції частково було задоволено її клопотання про виклик свідків, однак судом так і не було опитано працівників поліції - патрульних, що фіксували події в день затоплення її приміщення.

Крім того, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо відхилення як додаткового доказу у справі висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 02.07.2018, складеного судовим експертом на її замовлення при досудовому врегулюванні спору. На її думку, суд першої інстанції поверхнево та однобічно вислухав експерта, без з`ясування фактичних обставин залиття, які відносилися до предмету доказування. На час її звернення до експерта була відсутня інформація про технічні характеристики квартири відповідачки, а також не було доступу до такої для можливості визначити причини залиття. При опитуванні експерта судом в матеріалах справи був наявний поданий представником відповідачки технічний паспорт на квартиру останньої, при ознайомленні з яким в присутності сторін та суду експерт міг та має можливість надати пояснення/роз`яснення про те, яким чином (яким шляхом) відбулося затоплення належного їй нежитлового приміщення із квартири відповідачки. Проте, такий намір/бажання експерта дачі деталізованих подій, які б встановили обставини справи, що мають значення для її вирішення, судом був відхилений.

Надані нею докази вже здійснених робіт по зменшенню ризиків затоплення її приміщення є єдиними законно отриманими доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки відповідачка (її нині покійна мати) постійно перебували за кордоном, не володіючи інформацією про дії своїх квартирантів щодо затоплення належного їй приміщення чи відсутності з їх боку дій щодо збереження майна, у якому вони проживають (наймають/орендують), та у останніх відсутні права вирішувати будь-які питання житлово-комунального характеру з відома чи без відома власниці. При цьому, інших доказів на спростування її вимог відповідачем до суду не подано, як і заяв щодо визнання поданого позивачем доказу неналежним/недійсним чи отриманим з порушенням вимог закону, а також не заявлено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи на предмет спору, не підтримано такого заявленого нею усно.

Вказує, що систематичність неправомірних дій власниці квартири, що розміщена над належним їй нежитловим приміщенням, фактична бездіяльність відповідача у вирішенні питання щодо приведення свого житла у придатний та нормальний стан, завдає шкоди її майну, підприємницькій діяльності та ставить під сумнів порядність її ділової репутації. Незаплановані та періодичні ремонтні роботи у належному їй приміщенні через затоплення з боку відповідачки вимагають додаткових матеріальних затрат, які винуватцями не повертаються. Цим їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 5 000,00 грн.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що позивач жодним чином не підтвердив наявності будь-яких неправомірних дій зі сторони відповідача, не підтвердив безпосереднього причинного зв`язку між цими діями і завданою позивачу шкодою, та жодним чином не підтвердив вини відповідача.

Всупереч твердженням позивача, причина залиття 16.02.2018 водою приміщень позивача ніколи ніким не встановлювалася. Вона не зверталася за встановленням факту та причин залиття водою її приміщення ні до експертів, ні до аварійних служб, ні до сусідів. При зверненні до експерта нею не ставилося питання про причини залиття її приміщення та хто є винним у залитті, тому ці питання не досліджувалися.

Всупереч твердженням позивача, балкон відповідача розташований не над нежитловими приміщеннями позивача, а над тротуаром, є критим, не з`єднаний з приміщеннями позивача зазначеними у позові «проводкою, освітлювальними приладами, кондиціонером, розеткою», або будь якими іншими комунікаціями.

Можливостей проникнення води до нежитлового приміщення позивача є декілька та за водонепроникність таких приміщень зі сторони вулиці у випадку природних явищ відповідає не відповідач, а власник цих приміщень.

Будь-який орган не визнавав відповідачку винною у порушенні правил експлуатації будинків, житлових приміщень та інженерного обладнання, у безгосподарному їх утриманні, у псуванні жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання. Належний їй балкон у квартирі не визнавався аварійним, жоден орган не направляв будь-яких вимог, приписів, повідомлень про необхідність його ремонту. Твердження про неналежний стан балкону відповідача є цілковитою вигадкою позивача.

Суперечливим є також розмір грошових сум, заявлених позивачем для відшкодування, оскільки в позові містяться різний розмір витрачених на ремонт балкону коштів. При цьому, власник квартири ОСОБА_2 не надавала позивачу доручення або згоди на ремонт свого балкону, який ніким не визнавався аварійним або таким, що потребує ремонту. Позивач не надала суду жодних документів (договору на виконання робіт, акту виконаних робіт) на підтвердження того, що нею дійсно виконувалися роботи по ремонту балкона. Квитанції та чеки про придбання будівельних матеріалів не свідчать про використання цих матеріалів саме для ремонту балкону відповідача.

Позовна заява та матеріали справи свідчать про те, що обставини, з якими пов`язується обов`язок особи відшкодувати позивачу моральну (немайнову) шкоду, у даній справі відсутні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення крамниці « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2013 (а.с.9, 12).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.04.2018 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 13).

ОСОБА_1 01.03.2018 звернулася до ГУ МВС України в м. Івано-Франківську з проханням ідентифікувати та встановити місце перебування власника помешкання за адресою АДРЕСА_2 для притягнення до відповідальності в судовому порядку (т. 1 а.с.15).

Листом Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області повідомлено позивачу, що її заяву від 01.03.2018 розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та роз`яснено, що оскільки таке містить ознаки цивільно-правових відносин, вона вправі звернутися до суду (т. 1 а.с. 16).

На звернення ОСОБА_4 від 10.05.2018 щодо надання інформації, ДПП УПП в Івано-Франківській області листом від 22.05.2018 повідомлено, що 16.02.2018 о 15 год. 01 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою АДРЕСА_2 виник конфлікт з сусідами. Розібравшись у вказаній ситуації, екіпажем було встановлено власника квартири АДРЕСА_2 , якою виявилася ОСОБА_3 , на даний час проживає за кордоном (т. 1 а.с.21).

Відповідно до копії висновку № 20/3 експертного будівельно-технічного дослідження по заяві ОСОБА_1 від 02.07.2018, складеного судовим експертом Самулевичем В.М., вартість відновлювального ремонту внаслідок залиття нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на момент проведення дослідження становить 5 195 грн в т.ч. ПДВ. Вартість робіт та матеріалів по влаштуванню цементної стяжки товщиною 20 мм та шару гідроізоляції; влаштування навісу з профнастилу по ОSВ плиті на балконі квартири АДРЕСА_2 , розташованому над нежитловим приміщенням за вказаною адресою, становить 7 111 грн в т.ч. ПДВ (т. 1 а.с. 27-42).

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Згідно ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини завдавача шкоди.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № № 668/7511/15-ц (провадження № 61-24544св18).

Згідно ст. 151 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Статтею 177 ЖК УРСР передбачено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; проводити за власні кошти ремонт квартири (наймач (орендар) - згідно з договором найму (оренди); використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян.

Отже, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, покладений на власника квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що акт про встановлення факту залиття нежитлового приміщення, яке належить позивачці, відсутній, останньою не надано доказів, з яких можливо встановити причини залиття належного їй нежитлового приміщення, винну особу у такому залитті. Крім того, позивачкою до матеріалів справи не долучено жодних доказів понесених нею витрат на відновлення чи проведення ремонтних робіт, а саме, договорів на проведення ремонтних робіт, накладних, чеків. Також судом встановлено, що жодних домовленостей чи погоджень щодо проведення ремонту балкону між сторонами не було, відповідно, жодних зобов`язань відповідачки перед позивачкою немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивачкою не доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних застосування для цивільно-правової відповідальності відповідачки, а саме: протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками.

У матеріалах справи відсутні докази, які у сукупності вказують на те, що саме з винної бездіяльності відповідачки, зокрема неналежного утримання свого майна, позивачці завдано майнової шкоди.

Позивачка не вказала, яких саме обов`язків щодо належного утримання свого майна відповідачкою, як власником, не виконано чи не дотримано. Натомість, заперечуючи проти позову, представник відповідачки наполягав на відсутності обставин, які вказують на вину відповідачки у порушенні правил експлуатації будинків, житлових приміщень та інженерного обладнання, у безгосподарному їх утриманні, у псуванні жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання, а також на тому, що балкон відповідачки знаходиться над тротуаром, а можливостей проникнення води до нежитлового приміщення позивача є декілька, вказуючи зокрема на те, що по фасаду будинку з даху проходить водостічна труба.

В матеріалах справи відсутні докази, які вказують на те, що належний позивачці балкон у квартирі визнавався аварійним та про необхідність його ремонту, а також про проведення нею ремонту і змін у квартирі, які призвели до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та порушень санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

При цьому, в засіданні апеляційного суду допитані свідки підтвердили факт відсутності 16.02.2018 води чи слідів її наявності у квартирі відповідачки.

Також судом встановлено, що відповідачка не надавала позивачці доручення або згоди на ремонт свого балкону і в матеріалах справи відсутні відомості про визнання його аварійним або таким, що потребує ремонту.

За відсутності доведення протиправної бездіяльності відповідачки, причинного зв`язку між такою та завданою шкодою, що призвело до пошкодження майна позивачки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідачки матеріальної шкоди внаслідок залиття квартири є безпідставною, не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

З цих підстав, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був взяти до відома не тільки відсутність акта затоплення, але й в сукупності надати оцінку усім іншим поданим нею доказам.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції поверхнево та однобічно вислухав експерта, без з`ясування фактичних обставин залиття та необґрунтовано відхилив висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 02.07.2018. Позивачем перед експертом поставлено запитання про вартість відновлювального ремонту внаслідок залиття належного їй нежитлового приміщення та про вартість робіт і матеріалів по влаштуванню цементної стяжки та навісу на балконі відповідачки. Однак цим висновком не встановлювалися ні причини залиття нежитлового приміщення, ні винна особа у залитті, оскільки, перед експертом на дослідження дані питання не ставилися.

Посилання апелянта на те, що у зв`язку з тим, що будинок перебуває на самоутриманні, а її спроби скласти акт про залиття за допомогою місцевих органів самоврядування та за участю місцевих депутатів чи представників відповідних комунальних служб не завершилися успіхом, жодним чином не спростовує обов`язку надання стороною доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не подано доказів на спростування її вимог та не заявлено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи є безпідставними, оскільки учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а також в деліктних зобов`язаннях може бути спростовано саме презумпцію вини завдавача шкоди.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки, в ході судового розгляду не було встановлено та не доведено протиправність дій відповідачки, то вимога про стягнення з відповідачки завданої моральної шкоди є безпідставною.

Доводи апелянта про наявність обставин, з якими пов`язується обов`язок відповідачки відшкодувати їй моральну (немайнову) шкоду, не заслуговують на увагу, оскільки нею не надано доказів, якими підтверджується наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2021 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський