Провадження № 2/638/655/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.04.2021 Дзержинський районний суду м. Харкова в складі

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Овчаренко К.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український Бізнес Банк» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року в розмірі 854 962,98 грн.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 16 листопада 2015 року у вказаній справі було відкрито провадження та Ухвалою цього ж суду від 24 листопада 2015 року справу було призначено до судового розгляду у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України у редакції від 01.09.2015 року.

На виконання вимог Ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 10 грудня 2015 року справа за позовною заявою ПАТ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором була передана за підсудністю на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 грудня 2015 визначено головуючим суддею Грищенко І.О.

В подальшому протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2020 року, справу передано на розгляд судді Дзержинського районного суду м. Харкова Штих Т.В.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року було ухвалено рішення про заміну сторони судового провадження позивача Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічному акціонерному товаристві «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_1 15 травня 2013 року укладено кредитний договір № КЗИПФ/1011620.1, відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у розмірі 1 090 000,00 грн строком до 14.05.2018 року зі сплатою 18,2 % річних, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Позивач вказує на те, що ПАТ «Український Бізнес Банк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит на умовах та в обсязі, визначених Кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року. Проте відповідачем ОСОБА_1 договірні обов`язки не виконуються.

Крім того, позивач вказує на те, що в забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки від 15 травня 2013 року. Відповідно до умов вказаного договору поручитель зобов`язався солідарно нести відповідальність перед Банком за невиконання зобов`язань боржником ОСОБА_1 по кредитному договору № КЗИПФ/1011620.1. від 15 травня 2013 року.

23 березня 2020 року між ПАТ «Український Бізнес Банк та ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» було укладено Договір № 1-UA-EA-2020-01-23-0000018-b про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого Банк відступив на користь Нового кредитора права вимоги, включаючи за Кредитним договором № КЗИПФЇ/1011620.1 від 15 травня 2013 року.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року не виконуються, та відповідач ОСОБА_2 згідно умов Договору поруки від 15 травня 2013 року взяв на себе зобов`язання нести відповідальність за Кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року, позивач просить стягнути солідарно із відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором в сумі 854 962, 98 грн.

В призначеному 29 квітня 2021 року судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з мотивів, наведених у ньому.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового слухання справи.

Представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, де просив розглядати справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника.

Суд, заслухавши представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 10, 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що 15 травня 2013 року між ПАТ «Український Бізнес Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № КЗИПФ/1011620.1, за умовами якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 1 090 000,00 грн. зі сплатою 18,2 відсотків за користування кредитом з кінцевим строком погашення до 14 травня 2018 року.

Із доводів позивача випливає, що 15 травня 2013 року з метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір поруки. Згідно умов такого договору відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність в разі невиконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року.

Судом встановлено, що ПАТ «Український Бізнес Банк» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року та надало відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 090 000,00 грн., що не оскаржується відповідачами.

При дослідженні правомірності вимог позивача до відповідача ОСОБА_1 суд виходив з наступного.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року станом на 20 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 854 962,98 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту 744 530,28 грн, заборгованості по відсотках 92 992,70 грн, заборгованості по щомісячній комісії 17 440,00 грн.

Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, зокрема, шляхом надання кредиту позичальнику ОСОБА_1 в сумі 1 090 000,00 грн.

Однак відповідач ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість по погашенню заборгованості за кредитом, відсотками, комісією відповідно до умов договору, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який перевірено судом на відповідність нормам чинного в Україні законодавства. Отже в порушення умов кредитного договору та приписів статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за укладеним сторонами договором не виконав та станом на 20 серпня 2015 року його заборгованість склала 854 962,98 грн.

06 липня 2015 року позивачем було направлено вимогу відповідачу ОСОБА_1 про погашення заборгованості, яка була залишена першим відповідачем без відповіді та виконання. Тому 28 серпня 2015 року позивач звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за Кредитним договором в судовому порядку.

Зазначені обставини з урахуванням приписів чинного цивільного законодавства дають підстави суду дійти переконливого однозначного висновку про те, що відповідачем ОСОБА_1 порушені зобов`язання позичальника щодо повної та своєчасної оплати кредиту (процентів та штрафних санкцій) за укладеним сторонами договором, що є правовою підставою для стягнення з такого відповідача на користь позивача 854 962,98 гривень заборгованості за отриманий кредит за договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року.

При цьому, вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позовних вимог до другого відповідача ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.

Частиною першої статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 6 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року було вирішено Витребувати у ПАТ "Український Бізнес Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Укрбізнесбанк" (пр. ОСОБА_6, 23 м. Київ, 02660), оригінал договору поруки від 15 травня 2013 року, укладеного між ПАТ "Український Бізнес Банк" () та ОСОБА_2 , на виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року. Вказаний договір суду не надано. Судом злічено підписи у паспорті ОСОБА_2 та у договорі поруки ( т.с.1 а.с.10). Навіть з цього вбачається, що підписи суттєво відрізняються, що ставить під сумнів виконання підпису ОСОБА_2 . Однак проведення експертного дослідження не можливе по причині відсутності оригіналу вказаного договору поруки. Також встановлено не відповідність інформації у вказаному договорі поруки, а саме адреса ОСОБА_2 вказане невірно, а також копії посвідчених паспорта та довідки ідентифікаційного коду ОСОБА_2 посвідчені як поручителем ТОВ « Реал-Агроекспорт» та ТОВ « Реал- Трейдінг». Тобто суду не надано достатніх доказів того, що ОСОБА_2 дійсно був поручителем ОСОБА_1 .

Поряд з цим, під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 надав заперечення на позов, де стверджував, що він не укладав ніякого Договору поруки, не підписував його текст та не був обізнаним про існування у нього обов`язку перед банком щодо гарантування виконання позичальником ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення кредитної заборгованості з поручителя, оскільки справа не містить доказів укладення договору поруки, який є єдиною правовою підставою для покладання на нього обов`язку по виконанню невиконаного боржником грошового зобов`язання за кредитним договором.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного суду від 04 лютого 2020 року по справі № 2/2218/3845/11.

Приймаючи рішення по суті вимог, суд також бере до уваги, що відповідно до вимог процесуального закону, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З урахуванням цього Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); кожен має право на повагу до його гідності (частина перша статті 28); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55); однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 2 частини третьої статті 129).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Вимога додержувати справедливості закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року . Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Також слід вказати, що у відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановлені обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому судове рішення є найважливішим актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, суд приходить до переконливого однозначного висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково лише щодо вимог до першого відповідача ОСОБА_1 , оскільки такі вимоги доведені суду належними та допустимими в розумінні вимог чинного процесуального законодавства документальними доказами, а вимоги до другого відповідача ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не узгоджуються із обов`язковими вимогами чинного цивільного законодавства, позбавленими будь-якого фактичного та юридичного мотивування, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 203, 207, 525, 526, 530, 553, 554, 559, 25, 626, 629, 638, 1049, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, статтями 10, 12,13, 60, 81, 82 88, 209 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Джірінг» 854 962,98 (вісімсот п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні 98 копійок) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КЗИПФ/1011620.1 від 15 травня 2013 року, в тому числі заборгованості по тілу кредиту 744 530, 20 гривень, заборгованості за відсотками 92 922,70 гривень, заборгованості по комісії - 17 440,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Джірінг» збір в сумі 6090,00 гривень.

В решті позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст документу виготовлений 30 квітня 2021 року.

Суддя Тетяна Штих