_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-п/947/62/21
УХВАЛА

07.06.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.04.2021 року по цивільній справі №947/37794/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/37794/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

За наслідком розгляду вказаної справи, 14.04.2021 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено заочне рішення яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03 листопада 2016 року у розмірі 75 000 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2018 року по 23.11.2020 року у розмірі 6517 (шість тисяч п`ятсот сімнадцять) доларів США, що в загальній сумі складає 81517 (вісімдесят одна тисяча п`ятсот сімнадцять) доларів США.

12.05.2021 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.04.2021 року по цивільній справі №947/37794/20, з посиланням на те, що: відповідача належним чином не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, оскільки його сповіщалось не місцем мешкання, яким є: АДРЕСА_1 ; копії рішення суду ним не отримувалось; судом під час розгляду справи не було враховано, що розписка від 03.11.2016 року є нікчемною, оскільки складена пізніше ніж її датування. Також відповідач зазначає, що вказана розписка від 03.11.2016 року, за якою він зобов`язався повернути кошти до 31.12.2017 року, також не є належним доказом боргових зобов`язань, оскільки насправді ним вони були виконані, що підтверджується іншою розпискою складеною ОСОБА_1 03.11.2016 року зі строком виконання зобов`язань до 01.02.2017 року, які були виконані.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу заяву про перегляд заочного рішення було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.05.2021 року вказану заяву прийнято до розгляду та призначено до судового засідання.

Предстанвик ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав та просив суд задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаної заяви, з підстав її необґрунтованості та безпідставності, за наслідком чого просив суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та вивчивши матеріали заяви відповідача, з доданими до неї документами, матеріали цивільної справи №947/37794/20, суд вважає заяву не підлягаючою задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Для скасування заочного рішення суду необхідно встановити не лише поважність причин неявки відповідача у судове засідання та не надання відзиву, а й те, що аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише при встановленні цих умов в сукупності у суду є підстави для скасування заочного рішення суду.

Таким чином, підставою для скасування заочного рішення може бути тільки наявність одночасно усіх умов, встановлених ч. 1 ст. 288 ЦПК України, а саме: доведеність обставин, що: відповідач не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини неявки і не подав відзив з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Оглянувши матеріали цивільної справи №947/37794/20, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у судові засідання судом викликався належним чином.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та саме за вказаною адресою судом здійснювалось скерування судової кореспонденції: копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками, судової повістки.

Судова кореспонденція скерована на ім`я ОСОБА_1 на судові засідання призначені 24.02.2021 року та 29.03.2021 року була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.

Відповідно п.4 ч. 8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, відповідач ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судових засідань призначених на 24.02.2021 року та 29.03.2021 року.

Також, як вбачається з поштового повідомлення про скерування судової повістки на 14.04.2021 року на ім`я відповідача за зареєстрованим місцем проживання, за номером відправлення №323 та трекінгом зазначеного відправлення, ОСОБА_1 було отримано поштову кореспонденцію.

Стосовно доводів представника відповідача про місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору оренди від 25.09.2017 року, суд вважає безпідставними, оскільки стороною відповідача не надано доказів реєстрації місця перебування ОСОБА_1 за вказаною адресою у встановленому законом порядку.

Судом враховується, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Водночас Суд зазначає, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18, ЄДРСРУ №78518548 ).

Таким чином, сам лише факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденціїї (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 року по справі № 44/227-б (ЄДРСРУ № 75582764).

Отже, неотримання судової повістки відповідачем та повернення її до суду є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо її належного отримання, тобто є власною волею відповідача.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «адреса відсутній за вказаною адресою» суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судових засідань під час розгляду цивільної справи №947/37794/20, до якого не з`явився без поважних причин, а відтак відзив на позовну заяву не надав без поважних причин.

Щодо незгоди заявника з рішення суду, суд вважає необґрунтованими, оскільки заявником не надано до суду жодних доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим суд вважає, що на підставі вимог закону, в тому числі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якою встановлено вирішення судом справи на підставі наявних у ній даних чи доказів, заочне рішення було винесено правомірно відповідно до чинного законодавства.

Крім того, суд зазначає, що усі доводи заявника у заяві зводяться до того, що відповідач надає свою оцінку вже наявним у справі доказам.

Також судом не приймаються доводи відповідача про спростування розписки від 03.11.2016 року зі строком виконання зобов`язань по 31.12.2017 рік, яка є предметом розгляду справи, на підставі поданої представником копії розписки від 03.11.2016 року зі встановленим строком виконання зобов`язань по 01.02.2017 року, оскільки жодним чином не спростовує наявність зобов`язань за розпискою зі встановленим строком зобов`язань по 31.12.2017 року, а лише підтверджує існування додаткових.

Судом не приймаються доводи відповідача стосовно викладених сумнівів в достовірності розписки від 03.11.2016 року зі строком виконання зобов`язань по 31.12.2017 рік, оскільки ОСОБА_2 в судовому засіданні 07.06.2021 року було надано суду для огляду її оригінал та встановлено її відповідність копії наявної в матеріалах справи, що також не було спростовано представником відповідача.

На підставі вищевикладеного в сукупності, суд вважає посилання заявника в обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення суду безпідставними та необґрунтованими.

Одночасно судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З урахуванням вищевикладеного, судом не встановлені підстави для скасування заочного рішення суду, а саме одночасна доведеність усіх обставин, що: відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин, не подав з поважних причин відзиву на позовну заяву і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.04.2021 року по цивільній справі №947/37794/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, є необґрунтованою, безпідставною та такою, що підлягає залишенню без задоволення.

При викладених обставинах та керуючись ст.ст. 284-288 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.04.2021 року по цивільній справі №947/37794/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає та може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси тільки разом з судовим рішенням по цій справі.

Повний текст ухвали суду складено 07.06.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.