ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 червня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/16/20

Головуючий у першій інстанції Кутовий Ю. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/725/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів Губар В.С., Мамонової О.Є.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Корюківка,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -23.02.2021,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому, після зменшення розміру позовних вимог 17.12.2020 (а.с. 1 т.2) просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 07.10.2011 в розмірі 13907,14 грн та понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву № б/н від 07.10.2011, відповідно до якої отримала кредит в розмірі 12000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис у заяві. Цією заявою підтверджується той факт, що відповідачка була повністю проінформована про тарифи та умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що діяли на момент підписання нею анкети-заяви та були надані їй для ознайомлення в письмовій формі разом із наказом банку про їх затвердження.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, не надавала своєчасно банку грошові кошти на погашення використаного кредиту, зв`язку з чим за укладеним кредитним договором станом на 28.11.2019 утворилась заборгованість в загальному розмірі 36585,55 грн, з яких 10305,90 грн заборгованість за тілом кредиту, 1399,48 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625, 22661,81 грн нарахованої пені, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1718,36 грн штрафу (процентна складова). На час звернення з позовом заборгованість за вказаним договором відповідачкою не погашена, що свідчить про порушення законних прав та інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зменшивши позовні вимоги заявою від 17.12.2020, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 07.10.2011 в загальному розмірі 13907,14 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту 10305,90 грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 3601,24 грн.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, посилаючись на незаконність ухваленого рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги аналогічні мотивам позовної заяви. Скаржник наголошує, що ним надано належні та допустимі докази по справі, зокрема, розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору, і відповідачкою ці докази не спростовані. Вона особисто заповнила анкету-заяву, де вказала анкетні дані, іншу додаткову інформацію, необхідну для отримання кредитної картки, висловила згоду на укладення договору та засвідчила, що ознайомлена та згодна з умовами кредитування.

Посилаючись на висновки Верховного Суду в постановах від 21.03.2018 у справі № 441/569/17, від 07.03.2018 у справі № 755/18246/15-ц, від 06.02.2018 у справі № 755/2720/16-ц, банк стверджує, що укладений між сторонами договір є договором приєднання, до матеріалів справи банком надана редакція саме тих Умов та правил надання банківських послуг з тарифами, що діяли на момент укладення договору та є його невід`ємною частиною, тому відсутність на них підпису ОСОБА_1 не свідчить про неукладеність договору.

Факт ознайомлення з умовами кредитування відповідачкою не спростовано, окрім того, вона зобов`язалась самостійно знайомитися зі всіма змінами на сайті Приватбанку.

Скаржник звертає увагу, що відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 755/7704/15-ц, в разі незгоди суду із розрахунком заборгованості, він повинен був надати свій розрахунок, чого судом першої інстанції зроблено не було. Позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності, надав всі докази по справі, тому при ухваленні рішення судом були порушені статті 257-264, 1054-1056 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що судом було вірно з`ясовано на підставі оригіналу анкети-заяви б/н від 07.10.2011, що відповідачка, ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами Приватбанку, виявила бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту картку, а не платіжну картку «кредитка «Універсальна», таким чином позивачем не надано письмових документів, що б свідчили про укладення між сторонами кредитного договору 07.10.2011.

Крім того, позивачем не надано виписки по рахунку або іншого розрахункового документу на підтвердження зарахування відповідачці суми кредитного ліміту 12000 грн, отже факт передачі коштів у будь-якому розмірі у власність останньої на умовах кредитного договору в момент видачі платіжної картки є недоведеним.

З 07.10.2011 розрахунок заборгованості банком суду не надано. Виписка містить інформацію починаючи з 29.01.2013. У довідці банку про видані картки не зазначено, на яку суму вони були видані, не зазначена дата укладення договору, датою відкриття картки вказано 29.11.2012, а предметом спору є договір від 07.10.2011, крім того, не зрозуміло, як при заборгованості з 2012 року весь час видавались картки, остання до 08/17, і жодної претензії про сплату боргу ОСОБА_1 не отримувала.

Скаржниця стверджує, що з наявних письмових доказів неможливо встановити розмір дійсно визначеного на картку кредитного ліміту, тому неможливо визначити розмір заборгованості за договором, оскільки розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту. Крім того, не погоджується з розрахунком, доданим до апеляційної скарги, оскільки він не є первинним документом і невідомо ким складений, в ньому також нараховуються проценти за договором страхування кредитного ліміту, але такого договору суду не надано, суми в розрахунку не відповідають сумам, зазначеним в заяві про зменшення позовних вимог, окрім цього до вказаної заяви виписку по рахунку ОСОБА_1 банк не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2021 року не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції встановив, що в анкеті-заяві від 07.10.2011 ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, виявила бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту картку, при цьому, будь-яких даних щодо її бажання отримати кредитну картку «Універсальна» підписана анкета-заява не містить. В інших матеріалах справи інформація щодо отримання відповідачкою кредитної картки також відсутня.

Таким чином суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку у зв`язку з недоведеністю.

Колегія суддів із зазначеними висновками не погоджується враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 07.10.2011 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (копія а.с. 21 т.1). На виконання ухвали Корюківського районного суду від 14.09.2020 банком надано оригінал вказаного документа. За текстом анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 ознайомилась та згодна з Умовами надання банківських послуг, Тарифами, що були надані їй для ознайомлення у письмовій формі, зобов`язується їх виконувати та самостійно знайомитись з їх змінами на сайті Приватбанку, погодилась з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Пам`яткою клієнта і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. В заяві відповідачка виявила бажання оформити дебетову особисту картку, щодо бажання оформити кредитну картку «Універсальна» відмітка в анкеті-заяві відсутня, кредитний ліміт за такою карткою не зазначено.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку № НОМЕР_1 відбувся 29.11.2012 зі встановленням кредитного ліміту 300 грн, після чого кредитний ліміт за карткою неодноразово збільшувався з максимальним встановленим розміром в сумі 12000 грн, що встановлювався 17.01.2014, 10.02.2015, 24.10.2016. Остаточно кредитний ліміт за рахунком було зменшено до 0 грн 02.08.2018 (а. с. 179,195 т.1).

Згідно з довідками банку про надання кредитних карток за кредитним договором № б/н, що був підписаний між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , їй було видано чотири банківські картки: НОМЕР_1 , яка була відкрита 29.11.2012 з терміном дії до останнього дня жовтня 2016 року, НОМЕР_2 , відкрита 29.11.2012 з терміном дії до останнього дня листопада 2016 року, НОМЕР_3 , відкрита 17.01.2013 з терміном дії до останнього дня листопада 2016 року, НОМЕР_4 , відкрита 10.02.2015 з терміном дії до останнього дня серпня 2017 року (а.с. 120, 196 т.1).

З розрахунку, наданого банком до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 17.12.2020 (а.с. 10 т.2), вбачається, що станом на 02.12.2020 за вказаним кредитним договором існує заборгованість в загальній сумі 13907,14 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту 10305,90 грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК 3601,24 грн. Також відповідно до цього розрахунку 23.10.2020 клієнтом на рахунок було внесено 22661,81 грн на погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свої зобов`язання перед банком ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у результаті чого виникла заборгованість. З розрахунку заборгованості та виписок за договором (а.с. 121-129, 183-194 т.1) вбачається, що відповідачка активно користувалась кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо їх повернення, останній раз 23.10.2020 в сумі 22661,81 грн (а.с. 10 т.2).

Вказане спростовує доводи відповідачки щодо відсутності в неї зобов`язань перед позивачем через її невпевненість в підписанні анкети-заяви від 07.10.2011.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу);

Таким чином наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідачки за виданим кредитом. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.12.2020 у справі № 161/5267/20, від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц.

Надані банком докази, зокрема довідка про видачу банківських карток, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитного рахунку, розрахунок заборгованості, виписки по рахунку, відповідачкою ОСОБА_1 не спростовані. Свій контррозрахунок відповідачка не надала, заперечуючи факт існування боргових зобов`язань.

Суд першої інстанції не звернув на зазначене уваги, не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог банку та відсутність договірного зобов`язання ОСОБА_1 в частині повернення фактично отриманих у позивача коштів.

Договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018).

Враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачкою не повернуті, а також з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, отже колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у сумі 10305,90 грн.

Доводи скаржника щодо безпідставної відмови в задоволенні позову в цій частині є слушними.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК, в сумі 3601,24 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки (постанова Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 740/875/18).

ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, строк дії якого до останнього дня серпня 2017 (згідно із довідками на а.с. 120, 196 т.1), отже саме з дня, наступного за цією датою, а саме з 01.09.2017 у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Із розрахунку заборгованості за договором станом на 02.12.2020 (а.с. 10 т.2) вбачається, що банком в період з 01.10.2019 до 29.02.2020 щомісячно нараховувалися ОСОБА_1 відсотки на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України виходячи із річної процентної ставки 84%.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір відсотків, період і порядок нарахування банк посилався на Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 23-39 т.1) як невід`ємні частини спірного договору, якими після внесення змін 01.04.2019 передбачено обов`язок клієнта починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань з погашення кредиту сплатити на користь банку також проценти у відповідності до ч. 2 ст. 625 у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна голд».

Однак, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови, що діяли саме на час підписання заяви, відсутність у анкеті-заяві, зокрема, домовленості сторін про сплату відсотків у зазначеному вище розмірі, надана банком роздруківка Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Зазначене відповідає правовому висновку, висловленому Верховним Судом 14.04.2021 при розгляді справи № 759/11453/20.

Як вже зазначалось, ОСОБА_1 отримувала чотири банківські картки, зокрема, № НОМЕР_1 , з кредитним лімітом, максимальний розмір якого становив 12000грн, однак матеріали справи не містять жодних даних які саме тарифні плани діяли для карток, що видавались. Позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що саме додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву, а також те, що надані їй для ознайомлення документи взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 в розмірі 86,4 % або 84,0 %.

Оцінюючи доводи позивача, про те, що заява позичальника разом з цими Умовами та правилами становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів дотримується правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Наявні в матеріалах справи копії наказів банку «О внесении изменений в тарифы по картам «Универсальная» и «Универсальная Gold»» від 28.01.2013, 19.09.2013 (а.с. 100-105 т.1) не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки вони не містять будь-якої інформації щодо зобов`язань відповідачки за кредитним договором.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Таким чином банком не доведено право вимоги до відповідачки про стягнення з неї за прострочення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України процентів у розмірі іншому, аніж той, що встановлено законом 3% річних від простроченої суми.

Звертаючись з позовом, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, що утворилась внаслідок неналежного виконання нею зобов`язань станом на 28.11.2019. До заяви про зменшення позовних вимог банком було надано новий розрахунок заборгованості за договором станом на 02.12.2020 (а.с. 10 т.2), однак даних щодо зміни банком дати, станом на яку виникла заборгованість, що підлягає стягненню, заява про зменшення розміру позовних вимог не містить. Таким чином, при визначенні суми до стягнення необхідно здійснювати розрахунок заборгованості станом на 28.11.2019.

Верховний Суд в постанові від 07.10.2020 у справі № 673/69/16-ц звернув увагу, що: «у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що в силу статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Тобто, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Як зазначено вище, право на нарахування відсотків на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України у банку виникло 01.09.2017, таким чином за період з 01.09.2017 до 28.11.2019 (в межах заявлених позовних вимог) з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ч. 2 ст. 625 в розмірі трьох процентів річних від простроченої суми (10305,90грн), що складає 693,74 грн (10305,90*3%/365*819).

Позовних вимог щодо стягнення інфляційних за ч. 2 ст. 625 ЦК України банк не пред`являв.

Заперечення ОСОБА_1 щодо пропуску банком строку позовної давності колегія суддів до уваги не приймає (а.с. 21-25 т.2).

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, звертаючись з позовом 27.12.2019 (а.с. 48 т.1) банк не пропустив строк позовної давності, який почався зі спливом останнього дня місяця дії картки ОСОБА_1 , а саме останнього дня серпня 2017 року.

З огляду на викладене вище колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч.1 п.3 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 10999,64 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 10305,90 грн та відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ч. 2 ст. 625 в розмірі трьох процентів річних від простроченої суми - 693,74 грн.

У задоволенні вимог банку про стягнення іншої частини нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України слід відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги позивача задоволені на 79% (10999,64 х 100% : 13907,14 = 79). В суді першої інстанції позивач сплатив 2102 грн судового збору (а.с.47 т.1), а в апеляційній інстанції при подачі апеляційної скарги 3153 грн (а.с.73 т.2). Відповідно, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 1 660,58 грн судові витрати, що понесені в суді першої інстанції та 2 490,87 грн - в суді апеляційної інстанції, а всього 4151,45 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2021 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.10.2011 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) 10999 (десять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 64 коп.

В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) 4151,45 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О. Боброва

В.С. Губар

О.Є. Мамонова

Повний текст постанови складений 03.06.2021