н/п 4-с/490/25/2021 Справа № 490/2171/13-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Гоман А.А., за участі представника скаржника адвоката Крупки Ю.М., предстаника суб`єкта оскарження Романчука С.М., стягувача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника Заводського відділу ДВС про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ( далі - Заводський ВДВС),-

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2020 року боржник ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця з наданням в подальшому в березні 2021 року уточненої скарги, в якій остаточно просив:

1) визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Єльнікової А.М. щодо порядку здійснення розархунку заборгованості зі сплати аліментів;

2) визнати неправомірним, незаконним та скасувати розрахунок заборгованості по аліментам від 20.09.2020 року, складений на його вимогу щодо заборгованості ОСОБА_3 старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Єльніковою А.М.;

3) виключити з розрахунків заборгованості від 20.09.2020 року станом на 30.09.2020 року суму , з яких боржник зобов`язаний сплатити аліменти було доходи за січень 2019 року у сумі 268 330 грн 07 коп, 1/4 від яких є сума 67082,52 грн, суму доходу отримано від продажу квартири;

4) врахувати кошти, сплачені боржником протягом 2015-2016 років та у 2019 році , які він переказав стягувачеві у сумі 3300 євро, які відповідно до курсу НБу на час проведення платежу становить у загальній сумі 89 281 грн 22 коп, державний виконавець не врахував як сплату аліментів;

5) визнати непаравомірною постанову старшого державного виконавця Заводського ВДВС про накладення арешту на все майно боржника від 13.10.2020 року;

6) зобов`язати старшого державного виконавця Заводського ВДВС направити відомості до Державних реєстрів обтяжень реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру речових прав рухомого майна , копію постанови про зняття арешту направити компетентним органам ;

7) визнати неправомірними Постанову ВП № 63154340 від 01.02.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, Постанову ВП № 63154340 від 01.02.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування трранспортними засобами; Постанову ВП № 63154340 від 01.02.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, Постанову ВП № 63154340 від 01.02.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською зброєю тощо.

В обгрунтування вимог скарги посилається на те, що на виконанні у Заводського ВДВС перебуває виконавче провадження № 63154340, відкрите 29.09.2020 року на підставі виконавчого листа № 490/2171/13ц, виданого центральним районним судом м.Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на корсить ОСОБА_4 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісяця, починаючи з 26.02.2013 і до повноліття дитини. у своїй заяві стягувач ОСОБА_4 , просила зарахувати платежі за перерахованими ОСОБА_6 грошовими перказами за 2017-2018 роки , аткож включити до розрахунку дохід, отриманий платником у січні 2020 року від продажу ОСОБА_7 ,В квартири, що належала йому на праві приватної власності..

На підстав заяви платника ст.державним виконавцем Єльніковою А.М. складено розрахунок заборгованості від 20.09.2020 року станом на 30.09.2020 , до якого був включений дохід за січень 2019 року у сумі 268 330,07 грн від продажу боржником квартири, 1/4 частка від якого становить 67082,52 грн. Ці дії державного виконавця вважає незаконними, оскільки такі доходи не входять до Передіку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів - шор підтверджується позицією ОП КЦС Верховного Суду , викладеною у постанові від 21.01.2021 року справі 3 758/10761/13-ц.

Крім того, він звернувся до Заводського ВДВС з заявою, в якій просив врахувати як сплату аліментів платежі, здійснені ОСОБА_1 , протягом 2015-2016 років та у 2019 році відповідно до яких він перказав стягувачеві 3300 Євро, які виконавець як сплату алміентів не врахував. До заяви додано копії платіжних документів мовою оргинілу (італійською) з перекладом на українську мову.

Проте державним виконавцем враховано лише ті суми, які визнала стягувач у своїй заяві - за 2017-2018 роки, хоча всі перекази були однаковими і всі здійснювалися на корсить ОСОБА_4 , саме як аліменти на утримання дитини згідно досягнутої домовленості з нею. Такі дії стягувача ввели в оману державного виконавця, до того ж вона спочатку взагалі приховала від виконавця , що платником здійснювалися платежі з 2015 року.

Також 13.10.2020 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника , відомості про накладення арешту внесено до відповідних Державних реєстрів.

Оскільки ця постанова винесена у зв`язку з заборгованістю, якої не існує, а приврахуванні сплаченої суми та відмові у зарахуванні доходу від продажу нерухомого майна - існує значна переплата, а отже ця постанова є неправомірною.

Також 01 лютого 2021 року державним виконавцем через неіснуючу заборгованість були винесені неправомірні постанови про обмеження боржника у певних правах, які також просить скасувати.

12.11.2020 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за ВП №63154340 на підставі виконавчого листа №490/2171/13-ц.

Згідно довідки канцелярії суду від 13.11.2020 року, 12 листопада 2020 року на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла скарга на дії державного виконавця по цивільній справі 490/2171/13 від ОСОБА_1 . Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями було розподіленно судді Гуденко О.А. 24.02.2020 року на адресу Центрального районного суду надійшла аналогічна скарга від ОСОБА_1 . Дана скарга була розподілена на суддю Чулуп О.С., та передана на розгляд разом із основною справою. Станом на 13.11.2020 року вищезазначена справа до канцелярії не повернута.

Скарга передана на розгляд судді Гуденко О.А. лише 13.04.2021 року.

Ухвалою від 14.04.2021 року судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. прийняти до провадження справу за вказаною скаргою та у зв`язку з великою навантеженістю, призначено справу до судового розгляду на 26.05.2021 року .

Ухвалою суду від 26.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання начальника Заводського відділу ДВС Романчука С.М. про закриття провадження у справі за частиною вимог скарги.

.

В судовому засіданні представник заявника адвокат Крупка Ю.М. підтримав вимоги уточненої скарги в повному обсязі. просив про їх задволення. Зазначив, що зазначаючи в грошових перказах призначення платежу "кошти на утримання сім`ї" - малося на увазі сплата аліментів, адже у цій системі грошових перказів немає такої графи як "сплата аліментів", а графа " кошти на утримання сім`ї" і використовується саме за таким призначенням.

Стягувач ОСОБА_4 , в судоврму засіданні заперечувала проти задоволення вимог скарги. Ззаначила, що дійсно приблизно з 2015 року вони з колишнім чоловіком знову спробували проживати однією сім`єю, в них існували певні домовленості. ОСОБА_1 працював в Італії і періодично переказував їй грошові кошти. Ті кошти, які він дійсно сплачував на утримання сина вона визнала, про що написала відповідну заяву державному виконавцю.Проте частину з перахованих коштів після поверненя з ОСОБА_8 він забрав і придбав на них собі власний автомобіль , це і були саме 3300 Євро, вона ще витрачала і власні кошти на оформлення цього автомобіля і частко на його утримання. Тому вона і не визнає ці кошти як сплату аліментів, у них існує спір щодо цієї суми коштів. Після продажу квартири він через деякий час взагалі сказав їй, що більше не хоче бачити ні її , ні сина , і більше сплачувати аліменти не буде. Вже майже рік він нічого не сплачує, аотже зняття арешту з його майна та обмежень у праві корситування взагалі унеможливить в подальшому забезпечення її прав на отримання аліментів.

Представник суб`єкта оскарження - начальник Заводського ВДВС Романчук С.М. в судовому засіданні вимоги скарги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що розрахунок заборгованості зроблено державним виконавцем відповідності до вимог Закону та Інструкції з провадження виконавчих дій. Щодо врахування в розмір заборгованості доходу від продажу квартири - то на той час існувала стала судова практика щодо правомірності таких дій виконавця і такі дії відповідали нормам діючого законодавства, в тому числі положенням Податкового Кодексу України.

Щодо неврахування платежів за міжнародною системою, то зазначив, що в призначенні платежу не було зазначено про сплату саме аліментів, тому державний виконавець не має самостійних повноважень визначати призначення платежу . За заявою стягувача державний виконавець врахував частину квитанцій - але це виключно за згодою стягувача, що прямо передбачено ЗУ "Про виконавче провадження". Вважає, що на сьогодняшній день існує спір між боржником та стягувачем щодо розміру заборгованості, отже цей спір повинен вирішуватися в судовому порядку в позовному провадженні згідно вимог Сімейного кодексу України. Оскільки державним виконавцем була нарахована заборгованість по аліментах , яка не сплачена боржником, отже були всі підстави для винесення оскаржуваних постанов про арешт майна боржника та накладення на нього певних обмежень. Крім того, ззаначив, що державним виконавцем заборгованість боржнику нараховується виходячи з середньої заробітної плати по регіону як особі, яка не працює. Натомість сам боржник зазначає, що він працює в Італії- звідки і здійснбвав платежі стягувачеві, проте всі розуміють, що там його зароббітна плата є більшою, ніж середня по міссту миколаєву. Отже, приховуючи свій дійсний розмір доходу , боржник веде себе недобросовісно .

Вислухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

За змістом статті 71 Закону порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі подання заяви стягувачем або боржником (пункт 2 частина 4 статті 71 Закону).

У статті 195 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Згідно з частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно з частиною першою статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Відповідно до частини 8 статті 71 Закону спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Дана норма кореспондується статті 74 Закону, відповідно до якоїрішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Матеріалами справи встановлено, що в Заводському ВДВС знаходиться на примусовому виконанні виконавчий лист № 490/2171/13-ц , виданий Центральним районним судом м.Миколаєва про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частині всіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2013 року до досягнення дитиною повноліття, яке відкрито за заявою стягувача 29.09.2020 року.

Згідно розрахунку заборгованості, складеного 20(30).09.2019 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Єльніковою А.М., встановлена заборгованість по аліментам ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини станом на 30.09.2020 року у сумі 32 876,95 грн.

Як вбачається з даного розрахунку, заборгованість визначена за період з червня 2015 року ( з травня 2015 року було повернуто виконавчий лист за заявою стягувача) по вересень 2020 року включно. Враховану сплату за 2017-2018 рік в значно більшому розмірі, ніж нараховано виконавцем, і станом на ггрудень 2018 року державним виконавцем встановлено переплату аліментів у розмірі 7219,68 грн.

За січень 2019 року державним виконавцем встановлено суму, з якої слід сплатити ј аліментів 268 330,07 грн та одразу нараховано 67082,52 грн заборгованості. Ця суму є коштами, отриманими від продажу боржником належної йому на праві приватної ососбистої власності квартири, про що сторони в судовому засіданні не заперечували.

В подальшому державним виконавцем враховано суму у 32 436,75 грн за січень 2020 року, яку за поясненнями державного виконавця боржник вніс на депозит ДВС. Згідно пояснень стягувача в судовому засіданні це була сума коштів на виплату заборгованості за аліментами за 2019 рік.

Згідно розрахунку державного виконавця за 2019 рік кошти поточними плтежами не сплачувалися, загальна сума нарахованих за 2019 рік аліментів становила 28 092,75 грн.

В подальшому боржник сплачував аліменти до травня 2020 року включно у повному обсязі щомісячно, після чого до моменту проведення розрахунку аліменти не сплачувалися.

Згідно відповіді державного виконавця на заяву боржника від 13.10.2020 - заборгованість по аліментам нарахована згідно середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та отриманого доходу від продажу майна боржника. Згідно письмової заяви стягувача від 28.09.2020 , остання визнала як кошти по сплаті алімеентів за 2017-2018, а квитанції за 2015,2016,2019 роки не визнала як кошти аліментів.

Як зазначив в судовому засіданні представник ДВС з того часу боржник взагалі не сплачував аліменти жодного разу, що не заперечував і представник скаржника в судовому засіданні. Доказів на спростування такого судом не надано.

При цьому представником скаржника надано суду пояснення, що боржник не сплачує аліменти з тих підстав, що вважає, що якщо державним виконавцем буде проведено правильний розрахунок аліментів та враховані платежі за 2015-2016 роки та 2019 рік, а також виключена сума заборгованості у 67 000, то у нього і так буде переплата по аліментах.

Суд звертає увагу, що така поведінка платника аліментів є недобросовісною адже жодних доказів про те, що між ним та отримувачем аліментів існувала домовленість про сплату аліментів на майбутній період, тим більше в період 2015-2016 роки на 2019-2020 роки суду не надано.

Також щодо врахування квитанцій за 2015-2016 роки суд вважає за необхідне зазначити, що фактично станом на січень 2019 року заборгованість за ці періоди визначена державним виконавцем як вже сплаченав повному обсязі.

До того ж рішенням суду встановлено обов`язок сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі ј частки від усіх видів доходів та заробітку ОСОБА_1 . При цьому і він сам міг визначити суму до сплати, виходячи з розміру своїх доходів, а нарахування державним виконавцем певної суми згідно норм законодавства передбачає обов`язок платника сплачувати аліменти у розмірі не нижчому, ніж нараховано. Проте таке нарахування не позбавляє його права ( і навіть обов`язку за наявності такої можливості та збільшення розміру доходу) сплачувати щомісячні платежі у більшому розмірі.

Пунктом 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженоїнаказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час провадиться в межах трирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання (п. 15 Інструкції).

Відповідно достатті 195 СК Українизаборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Проте такої заяви до державного виконавця ні від стягувача, ні від платника аліментів не надходило. До того ж, з наданих скаржником доказів вбачається, що весь спірний період він отримував дохід за кордоном в Італії, проте джерело та розмір свого доходу державному виконавцеві не повідомляв, відповідних документів такого не надав, отже державним виконавцем нараховувався розмір аліментів , виходячи с розміру середньої заробітної плати в м. Миколаєві за відповідні періоди - і підстави для проведення перахунку у нього відсутні.

Так, в якості обґрунтування мотивів своєї скарги, скаржником приєднані до матеріалів справи квитанції про переведення на ім`я ОСОБА_4 через платіжну систему міжнародних грошових переказів «Ріа Мані Трансфер» коштів у валюті Євро, пероди та суми яких повнгістю співпадають з заявленими у скарзі вимогами . Згідно перкладу на українську мову змісту вказаних квитанцій і розділі «Інформація про грошовий переказ» зазначено призначення: кошти на утримання сім`ї (дитини). З приміткою перкладача аліменти.

Підставою для відмови у прийнятті в рахунок сплати аліментів копій квитанції стало те, що вони не містять призначення платежу.

Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пункти 1, 2 статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Аналіз наведених норм свідчать про те, що інтереси дитини (весь їх обсяг) превалюють над інтересами їхніх батьків. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Права дитини, в тому числі і на належне матеріальне забезпечення від їхніх батьків, та конституційний принцип обов`язковості виконання судового рішення є домінуючими при встановленні справедливого балансу між інтересами батьків та дітей.

Окрім того боржник був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання сина, знав про свій обов`язок щодо їх сплати, проте в повному обсязі та соєчасно його не виконував.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржуваний розрахунок є таким, що відповідає нормативно-правовим актам, які регулюють порядок виконання судового рішення, та цілям виконавчого провадження.

Питання існування певних домовленостей між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як батьками неповнолітнього сина, утримувати якого зобов`язані, щодо періодів добровільної сплати аліментів та розміру сплачених сум, нецільового використання платником певних сум зі сплачених коштів на утримання сім`ї, дійсного розміру коштів, сплачених саме на утримання дитини - можуть стати предметом розгляду окремого судового провадження щодо вирішення спору між платником та одержувачем аліментів щодо оспорювання розіру заборгованості в порядку ст. 195 СК України та не підлягає вирішенню в межах поданої скарги на дії ДВС.

За такого, вимоги скарги про визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Єльнікової А.М. щодо порядку здійснення розархунку заборгованості зі сплати аліментів; визнати неправомірним та незаконним розрахунок заборгованості по аліментам від 20.09.2020 року, зобов`язання врахувати кошти, сплачені боржником протягом 2015-2016 років та у 2019 році , які він переказав стягувачеві у сумі 3300 євро, державний виконавець не врахував як сплату аліментів не підлягають до задоволення з вищенаведених підстав.

Щодо вимог скарги про скасування розрахунку заборгованості з аліментів від 20 вересня 2020 року, то слід зазначити наступне.

У пункті 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7 лютого 2014 року № 6 зазначено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Аналогічні норми містяться і в статті 451 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37-38 цього закону, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, скасування здійснених державним виконавцем розрахунків заборгованості з аліментів не належить до повноважень суду. Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 1 квітня 2020 року у справі №732/1821/18.

За таких обставин, суд доходить до висновку щодо відмови в задоволенні скарги в частині скасування оскаржуваного розрахунку заборгованості з аліментів.

13 жовтня 2020 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС в межах ВП № 63154340 винесено постанов про арешт майна боржника ОСОБА_1 , підставми зазначено, що заборгованість зі спати аліментів перевищує сукупний розмір відповідних платежів за три місяці. З метою забезпечення реального виконання рішення необхідно накласти арешт на майно боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Також, 01 лютого 2021 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС винесені постанови про тимчасові обмеження, а саме встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами ; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними знаряддями несмертельної дії; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання .

В мотивувальній частині вказаних постанов заначено, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів , сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01.02.2021 року за період з 28.09.2020 по 31.01.2021 року в сумі 11695,85 грн , що первищує суму платежів за чотири місяці.

Відповідно до ч.2 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» , за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до ч.3-4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; тощо.

Згідно з частиною другою статті 195 ЦПК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 цього Закону, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

В п. 6 ч. З ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. ст. 52, 65, 66 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Ареши на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Старшим державним виконавцем Єльніковою А.М. на виконання вищевказаних положень Закону України «Про виконавче провадження», для забезпечення реального виконання рішення суду, 13.10.2020 року винесено постанови про арешт майна та коштів боржника .

За таких обставин, коли державний виконавець у межах наданих йому законом повноважень вживав заходи щодо належного виконання рішення суду, а тому суд доходить до висновку про відсутність правових підстав до визнання неправомірною постанови про накладення арешту на майно боржника

До тогож судом враховується, що оскільки боржником не надано суду жодних доказів того, що виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, яке підлягатиме примусовому виконанню ще певний час , може бути забезпечено в будь-якій інший спосіб, враховуючи відсутність доказів наявності у нього офіційних джерел доходу, які б забезпечували своєчасну сплату періодичних платежів , та приховування джерел та розміру доходу від державного виконавця - суд доходить до висновку , що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень , наданих йому ЗУ "Про виконавче провадження", отже відсутні підстави, передбачені законом, для скасування постанови про арешт майна боржника накладеного в межах виконавчого провадження ВП № 63154340.

Щодо вимог скарги про виключення з розрахунків заборгованості суми, отриманої від продажу квартири за січень 2019 року.

Тлумачення положень СК України, зокрема положень статті 81, частини третьої статті 181, частини другої статті 182, статті 183 СК України, свідчить про те, що законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів.

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів.

Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів.

Тлумачення наведених вище норм права дає підстави для висновку, що виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.

Наведені висновки щодо застосування норм права викладені у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)

За такого вимоги скарги в частині зобов`язання державного виконавця виключити з розрахунків заборгованості від 20.09.2020 року станом на 30.09.2020 року суму , з яких боржник зобов`язаний сплатити аліменти було доходи за січень 2019 року у сумі 268 330 грн 07 коп, 1/4 від яких є сума 67082,52 грн, суму доходу отримано від продажу квартири є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо порядку здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів в частині врахування доходу від продажу нерухомого майна, то оцінивши їх на відповідність вимогам законодавства, суд робить наступні висновки.

Суд звертає увагу, що відповідно до судової практики, яка була сформована на момент виникнення спірних правовідносин, на дохід від відчуження нерухомого майна може бути здійснено стягнення для виплати аліментів в межах виконавчого провадження. Таку правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 року (справа № 760/4569/18-ц - постанова Обєднаної Палати КЦС), від 31 липня 2020 (справа № 234/15413/17), від 07 травня 2018 року (справа №8640/537/14-ц).

Водночас, у постанові Об`єднаної Палати КЦС Верховного Суду від 25.01.2021 року у справі № 758/10761/13-ц (61-19815св19) Верховний Суд відступив від вказаних висновків.

Згідно з ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає формулювання в законі чітких, однозначних і зрозумілих правових приписів, за яких забезпечуються легкість та доступність з`ясування змісту права, і юридично закріплену можливість скористатися цим правом, передбачуваність застосування правових норм, а встановлювані законом обмеження будь-якого права повинні базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На думку суду, відсутні підстави для визнання дій державного виконавця неправомірними у спірних правовідносинах, адже це призведе до порушення принципу юридичної (правової) визначеності, оскільки на момент визначення оспорюваного розрахунку, державний виконавець мав правомірні сподівання щодо правильності своїх дій з огляду на сталу на той час судову практику. При цьому суд враховує, що порушено права заявника при цьому поновлено в належний спосіб шляхом покладення на державного виконавця обов`язку виключити вказану суму з розрахунку заборгованості

.

Щодо вимог заявника про скасування щодо ОСОБА_1 усіх тимчасових обмежень, судом встановлено наступне.

Відповідно до нормст.71 ч.9 п.п.1, 2 Закону України «Про виконавче провадження»,за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Отже, враховуючи, що оспорювані постанови винесено державним виконацем саме за період заборгованості ха період з 28.09.2020 по 31.01.2021 року тобто за той період, коли платник дійсно не сплачував аліменти взагалі - то такі дії державного виконавця під час прийняття оспорюваних Постанов відповідають вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» , отже підстави для визнання їх неправомірними відсутні.

Разом з тим, враховуючи те, що у разі виключення державним виконавцем Заводського ВДВС заборгованості боржника у розмірі 67082,52 грн за виконавчим листом буде відсутня, тому виконавець самостійно має скасувати усі заходи тимчасових обмежень, покладені на боржника.

За такого вимоги скарги і у цій частині до задоволення не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 12,81, 448-451 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виключити з розрахунку заборгованості по аліментах боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 63154340 суму, з яких боржник зобов`язаний сплатити аліменти за січень 2019 року у сумі 268 330 грн 07 коп, 1/4 від яких є сума 67082 грн 52 коп.

В задоволенні інших вимог скарги - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Ухвала може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 31 травня 2021 року.

Суддя Гуденко О.А.