ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1149/21 Справа № 189/1304/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення його до житлового приміщення, посилаючись на те, що він у вересні 2018 року придбав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує договором купівлі-продажу житлового будинку №1142 від 26.09.2018 року. Починаючи з жовтня 2018 року ОСОБА_2 проживав однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, з відповідачкою ОСОБА_1 . У подальшому, розраховуючи на вчинення відповідачкою дій по матеріальній підтримці та догляду за відповідачем, останній передав їй у власність житловий будинок загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку від 02.11.2018 року. Через деякий час відповідачка почала виганяти позивача із власного будинку та чинити інші перешкоди у праві користування житловим приміщенням, незважаючи на те, що цей будинок є його єдиним місцем проживання. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день він не має постійного місця проживання та змушений проживати в свого брата - ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 та вважає, що він має повне право на користуватися житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , так як відповідачка добровільно його до будинку не пускає.

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року позов задоволено частково та ухвалено зобов`язати ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у володінні, користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; в решті позовних вимог, а саме, в частині передачі ключів від будинку ОСОБА_2 відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що факт чинення відповідачем перешкод позивачу в здійсненні ним права користування будинком є доведеним, у зв`язку із чим вимоги про усунення таких перешкод шляхом вселення законними та обґрунтованими, отже підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 26.03.2018 року придбав житловий будинок, загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: В- 1 сарай, Г-1 сарай, Д-1 сарай, Е-1 вбиральня, П-1 погріб, № 2 погріб, № 3-4 огорожа, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,1499 га, що знаходиться у комунальній власності Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки: :04:007:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 26.03.2018 року, який посвідчено державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кривошей О.Г., зареєстровано в реєстрі за №1148 (копія договору а. с. 6-7).

02.11.2018 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 житловий будинок, загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: В- 1 сарай, Г-1 сарай, Д-1 сарай, Е-1 вбиральня, П-1 погріб, № 2 погріб, № 3-4 огорожа, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,1499 га, що знаходиться у комунальній власності Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки: :04:007:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується договором дарування житлового будинку від 02.11.2018 року, який посвідчено державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кривошей О.Г., зареєстровано в реєстрі за №1924 (копія договору а. с. 8-9).

З 25.10.2018 року позивач, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4, 19, 21).

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що факт чинення відповідачем перешкод позивачу в здійсненні ним права користування будинком є доведеним, у зв`язку із чим вимоги про усунення таких перешкод шляхом вселення законними та обґрунтованими, отже підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у порядку користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до положень статей 391, 386 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона належним чином не була повідомлена про час та день розгляду справи, у зв`язку з чим не змогла скористатись своїми правами, як відповідача по справі, передбачених нормами цивільно-процесуального законодавства, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідачка не була позбавлена можливості надати свої пояснення та докази при перегляді заочного рішення суду, а також при розгляді справи в суді апеляції інстанції, проте, своїм правом не скористалась.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач в 2018 році добровільно покинув спірне житло, жодних перешкод у користуванні житловим будинком йому не чинили, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки факт чинення відповідачем перешкод позивачу в здійсненні ним права користування будинком є доведеним.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко