ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 квітня 2021 року

м. Харків

справа №643/18367/20

провадження № 22-ц/818/2030/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року, ухвалене суддею Горбуновою Я.М. в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову зазначив, що з 2012 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, житловим приміщенням не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, особистих речей відповідача в квартирі не має. У зв`язку із тим, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з 2012 року, у жовтні 2015 року позивач звернувся з аналогічним позовом до Московського районного суду м. Харкова. Відповідач у судовому засіданні пояснила суду, що він нібито перешкоджав їй проживати у спірній квартирі. Доказів цього відповідач суду не надала, але не зважаючи на це суд відмовив у задоволенні його позову. З часу звернення до суду пройшло більше п`яти років, відповідач в належній йому квартирі так і не проживає, за захистом її нібито порушеного права на проживання за місцем реєстрації до суду або до органів поліції вона не зверталася. Оскільки з відповідачем сім`я фактично розпалася, у нього з`явилася інша жінка, яка завагітніла від нього. Відповідач, дізнавшись про це залишила спірну квартиру та забрала всі свої речі. З листопада 2012 року він почав проживати у спірній квартирі з іншою жінкою, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 і вони проживали у спірній квартирі до червня 2020 року, на даний час проживають у іншій квартирі. Він не чинив відповідачу будь-яких перепон у проживанні за місцем реєстрації, вона добровільно покинула житлове приміщення і не зверталася нікуди за захистом своїх прав. У зв`язку із тим, що відповідач без поважних причин більше восьми років не проживає за місцем реєстрації, не приймає участі в утриманні квартири, її реєстрація в належній позивачу квартирі порушує його права, чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, змушує його нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг.

У зв`язку із чим просить визнати ОСОБА_2 , такою що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано достатніх допустимих та належних доказів на підтвердження позовних вимог. Посилається на те, що надані ним письмові докази, покази свідків повністю підтверджують його позовні вимоги та дають підстави для задоволення позову. Однак в порушення норм процесуального права, в рішенні суд не вказав мотиви, з яких не приймається кожний наданий позивачем доказ.

Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради надав до суду пояснення третьої особи в порядку ст. 181 ЦПК України та просив прийняти зазначені пояснення та розглянути справу відповідно до норм матеріального та процесуального права без участі третьої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та місце розгляду належним чином. Судові повідомлення про виклик до суду були неодноразово направлені ОСОБА_2 за адресою, яку вона особисто зазначала в своїй заяві.(а.с.28 )

Крім того, ОСОБА_2 заяву про зміну свого місця проживання не подавала, протягом строку зберігання поштового відправлення не з`явилася за отриманням поштового відправлення, кореспонденція повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

За змістом п. 4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на наведене проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність ОСОБА_2 , за адресою місцезнаходження є врученням ОСОБА_2 судової повістки.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Одночасно судом 03 березня 2021 року розміщено оголошення для ОСОБА_2 про розгляд теперішньої справи на офіційному веб-сайті судової влади України.

Отже, колегія суддів вважає за можливе розгляду справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , яка у відповідності до ст. 128 ЦПК України вважається такою, що повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт відсутності відповідача в вищевказаному будинку більше одного року без поважних на те причин.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2001 р. до 06.07.2015 р., коли шлюб між ними було розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.07.2015 р.

В період шлюбу відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.05.2002 р., за яким спірна квартира була подарована йому матір`ю ОСОБА_4 .

Також судом встановлено, що відповідач зареєстрована в даній квартири разом з ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, але рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10.12.2015 р. в задоволені позивних вимог було відмовлено, з посиланням на ту обставину, що в судовому засіданні з власних пояснень позивача та показів свідків було встановлено, що позивач перешкоджає проживанню ОСОБА_2 в квартирі, що свідчить про поважність причин не проживання її більш року у спірному житловому приміщенні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia).

Відповідач в суді першої інстанції надавала письмові пояснення, що вона проживала у спірній квартирі однією сім`ю без реєстрації шлюбу із позивачем, а після припинення фактичних шлюбних відносин позивач став чинити перешкоди їй у користуванні квартирою, що свідчить про те, що в квартирі вона не проживає не з власної волі.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В даному випадку спір виник між власником жилого приміщення, який є одночасно і його користувачем, та іншим користувачем цього приміщення з приводу користування житлом після припинення сімейних відносин з власником квартири.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України).

Доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема документи, які підтверджують, що позивач є власником житла (договір купівлі-продажу, договір дарування, свідоцтво про право на спадщину та інші); довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб; акти обстеження умов проживання; показання свідків, які підтвердять у суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; інші докази, зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

За змістом ч.2 та 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ведуть спільне господарство, ОСОБА_2 проживає однією сім`єю із власником будинку і є членами його сім`ї суду не надано.

Відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження чинення їй перешкод у проживанні в спірній квартирі з січня 2016 року. З відповідними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою або вселення до суду ОСОБА_2 до 2020 року не зверталась. Хоча вказувала, що не проживає там з вини позивача з 2012 року.

До апеляційної скарги позивачем надано копію рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , про визнання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину, та усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні зазначеною квартирою шляхом вселення її до неї та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні даною квартирою - відмовлено.

Із змісту зазначеного рішення вбачається, що суд не знайшов підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 для усунення перешкод у користуванні квартирою через відсутність доказів того, що ОСОБА_3 перешкоджає їй у реалізації такого її права.

Отже, відповідач факту не проживання у спірній квартирі понад рік не заперечувала, доказів про те, що їй з січня 2016 року чинились перешкоди у користуванні квартирою суду не надала.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду такі докази, як договір дарування від 25.05.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2015 р., довідку про реєстрацію місця проживання особи від 17.09.2020 р.; довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.09.2020 р., свідоцтво про народження ОСОБА_3 , рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2015 р. по справі № 643/8042/15-ц про розірвання шлюбу, рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 р. по справі № 643/16920/15-ц про відмову у позові про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, повідомлення Московського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 10.09.2020 р. про те, що за період часу з 01.01.2012 р. до 09.09.2020 р. ОСОБА_2 із скаргами не зверталася, роздруківка із офіційного сайту Судова влада України від 23.11.2020 р. про відсутність справ за позовом ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та вселення, квитанції про сплату за комунальній послуги.

Також, в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_3 (батько позивача), ОСОБА_6 (цивільна дружина позивача), які підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі, та пояснили, що відповідач припинила проживання у спірній квартирі після того, як позивач став мешкати з ОСОБА_6 , від якої він має спільну дитину.

Отже, судом встановлено та відповідачем не спростовано, що вона понад рік без перешкод не проживає у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з липня 2015 року не є членом сім`ї позивача, її реєстрації у спірній квартирі порушує право власності ОСОБА_3 , а тому є підстави для визнання її такою, що втратила справо користування вказаним майном.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а отже вона підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, із ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , такою що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна