22-ц/804/2608/21

Номер провадження 22-ц/804/2608/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря Вороніної М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 вересня 2021 року у складі суду Кияна Д.В., у цивільній справі про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

05 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 . Остаточно уточнений позов вмотивувала тим, що 01.07.2016, вона вкотре з ОСОБА_4 уклала договір оренди належного останній на праві власності приміщення АДРЕСА_1 , строком на два роки до 01.07.2018, продовжуючи здійснювати підприємницьку діяльність щодо надання перукарських та косметологічних послуг.

28.11.2016 позивачка дізналась, що орендоване нею приміщення продано. Новий власник, маючи намір здійснити переобладнання приміщення під магазин-салон для продажу одягу, заявив вимоги про звільнення приміщення та повернення ключів від нього.

Позивачка виконувала всі обов`язки за договором оренди вказаного приміщення, що надає їй переважне право для купівлі цього приміщення, на підставі ч. 2 ст. 777 ЦК України.

Просила перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.11.2016, зареєстрованого за №3848 приватним нотаріусом ОСОБА_8 та визнати за нею право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року у вигляді арешту нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 3, належного на праві власності ОСОБА_9 , щодо заборони його відчуження, проведення переобладнання вказаного нежитлового приміщення та ремонтних робіт.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів належного виконання позивачем обов`язків щодо виконання договору оренди від 01 липня 2016 року в частині оплати орендної плати та комунальних послуг, наявність заборгованості з боку позивача зазначила ОСОБА_4 , тому позивачка не набула переважного права на придбання нежитлового приміщення.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 777 ЦК України, суд зауважив, що предмет оренди, що використовується особою на підставі відповідного договору оренди, та предмет, який планується до продажу власником речі, мають бути ідентичними.

Проте, в договорі оренди від 01.07.2016 не вказано яке саме приміщення у будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 передавалось в оренду ОСОБА_1 .

В договорі оренди вказано загальну площу приміщення, яке передається у користування - 46,8 кв.м. В той же час загальна площа спірного приміщення № 48 складає 45,7 кв.м, вказане не відповідає вимогам ідентичності предмету договору оренди та договору купівлі-продажу.

Крім того цивільне законодавство не передбачає право орендаря звернутись до суду за визнанням права власності, яке він бажає набути в порядку захисту переважного права на придбання предмета оренди згідно із ч. 2 ст. 777 ЦК України.

Договором оренди спірного нежитлового приміщення, укладеного позивачкою та відповідачем, не передбачено право орендаря звертатись до суду з позовом про визнання права власності.

Позивачка, пред`являючи позовну вимогу про визнання права власності, не захищає право власності, яке в неї вже виникло з відповідної підстави, а просить визнати за собою право власності, яке вона бажає набути. Вказана вимога не ґрунтується на законі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про переведення прав та обов`язків покупця, скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов в цій частині.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що орендодавець ОСОБА_4 своїми поясненнями (а.с. 29) підтвердила, що надала в оренду та продала одне й те саме приміщення АДРЕСА_1 .

Ідентичність приміщення, що було надано в оренду за договором від 01.07.2016 та приміщення № 48, вказане у договорі купівлі-продажу від 28.11.2016 підтверджена постановами Донецького апеляційного від 11.06.2020 за № 263/3113/18 та від 20.01.2020 № за 263/11275/18.

Неналежне виконання обов`язків орендаря за договором найму спростовується рішенням суду по справі № 263/3113/19 в якій ОСОБА_7 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про розірвання договору оренди приміщення, проте в його задоволенні постановою Донецького апеляційного суду було відмовлено через відсутність істотного порушення умов договору.

В рішенні суду зазначено, що сторони у справі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Проте, це не відповідає матеріалам справи, в якій відсутні докази направлення усім учасникам справи повісток або повідомлень про виклик учасників справи до суду для участі у судовому засіданні.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Сторони та їх представники, повторно, в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Від позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Позивачка ОСОБА_1 просила задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до договору оренди від 01.07.2016 ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_6 прийняла у користування нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 46,8 кв.м., термін дії договору до 01.07.2018.

Розмір орендної плати за один місяць оренди приміщення складає 4000грн. Оплата комунальних послуг здійснюється орендарем відповідно до приладів обліку, встановлених в приміщенні.

28.11.2016 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_7 прийняла у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 45,7 кв.м., а за додатковою угодою №1 і продаж обладнання, яке знаходиться у приміщенні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання недійсним додаткового договору відмовлено (справа № 263/4402/17).

За Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 74215336 від 29.11.2016 нежитлове приміщення № 48 за адресою: АДРЕСА_2 , площею 45,7 кв.м. належить на праві власності ОСОБА_9 на підставі договору купівлі продажу від 28.11.2016.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Оцінюючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги та перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Положеннями частини другої статті 777 ЦК України закріплено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

За змістом частини другої статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача на придбання предмета найму (оренди) існує щодо тієї ж самої речі, яка передана йому в найм (оренду). Тобто предмет найму (оренди), що використовується особою на підставі відповідного договору найму (оренди), та предмет, який планується до продажу власником речі, мають бути ідентичними.

Позивач не довела, що приміщення, яке вона орендує та те, яке має намір придбати є ідентичними, бо в оренду передано приміщення площею 46,8кв.м, а договір купівлі продажу укладено відносно приміщення площею 45,7кв.м.

Посилання позивачки, що ідентичність приміщення, яке вона орендувала та яке мала намір придбати підтверджено постановами Донецького апеляційного від 11.06.2020 за № 263/3113/18 та від 20.01.2020 № за 263/11275/18, не є переконливими, бо в постанові від 11.06.2020 за № 263/3113/18 предметом спору було перукарське обладнання, а в постанові від 20.01.2020 № за 263/11275/18 вирішувалося питання щодо належного виконання умов договору оренди приміщення площею 46,8кв.м.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що договір оренди нежитлового приміщення, приміщення, крім площі повинен містити відомості щодо конфігурації орендованого приміщення та його технічних характеристик, яких договір оренди не містить.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі сама по собі не може вважатися ефективним способом захисту порушеного переважного права наймача (орендаря) на придбання такої речі. Адже в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене не буде, що змусить наймача (орендаря) звертатися до власника з пропозицією відчуження речі на тих самих умовах, що були передбачені договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним, а в разі незгоди власника - до суду із новим позовом.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Позивач не надала суду доказів, що вона внесла на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором купівлі-продажу повинен сплатити покупець.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення.

В решті рішення не оскаржується, а тому не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги про відсутність повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, підтвердженням чого є відсутність доказів направлення повісток усім учасникам справи - непереконливі.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , діючий за довіреністю та наділений повноваженнями властивими позивачу, передав суду від ОСОБА_1 заяву від 01.09.2021 року, в якій остання просила розглянути справу за її відсутністю.(а.с.185)

Рішення суду першої інстанції постановлено 02.09.2021 року, в той же день представник позивачки ОСОБА_2 звернувся до суду з іншою заявою про відкликання заяви ОСОБА_1 від 01.09.2021 року, як таку, що подана без узгодження з позивачкою, яка бажає бути присутньою в судовому засіданні. Вказана заява була ним подана в 16.13(примітка канцелярії).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позивачем не надано.

Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на позиції Великої Палати Верховного Суду висловлені в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.М.Барков

С.А.Зайцева