ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/933/20Головуючий у 1-й інстанції Костів Л.І.
Провадження № 22-ц/817/980/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 305010300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року (ухвалене суддею Костів Л.І., повний текст якого складено 02 липня 2021 року) у цивільній справі № 602/933/20 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування та прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 18 лютого 2013 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження за №0000046. Досудове розслідування в даному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим Управлінням МВС у Тернопільській області під процесуальним керівництвом прокуратури Тернопільської області. У ході досудового розслідування йому було повідомлено про підозру у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, які він ніби-то вчинив у складі організованої злочинної групи в період з 18 лютого до 19 липня 2013 року.

20 липня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України. 24 жовтня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.306, ч.2 ст.315 КК України.

На час повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень ОСОБА_1 був студентом Кременецького обласного гуманітарно-педагогічного інституту ім.Т.Шевченка, навчався на 5-му курсі факультету фізвиховання.

22 липня 2013 року Тернопільським міськрайонним судом відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався.

В процесі розслідування проводилися негласні слідчі дії: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо-відео контроль особи, проведення обшуків, тримання під вартою.

Кримінальне провадження №0000046 від 18 лютого 2013 року неодноразово розглядалося судами.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2018 року, вирок Збаразького районного суду від 06 жовтня 2017 року в частині визнання винуватим та засудження ОСОБА_1 за ч.2 ст. 307 КК України скасовано, а вищевказане кримінальне провадження відносно останнього закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати.

Позивач вказує на те, що він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за час тривалого перебування під слідством в силу положень статті 56 Конституції України та статей 23, 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Неправомірні дії правоохоронних органів були втручанням в його приватне життя; спричинили порушення нормальних життєвих зв`язків з навколишніми, перебував під вартою, стан його здоров`я погіршився.

Позивач оцінив спричинену моральну шкоду за період з 18.02.2013 року до 04.09.2018 в розмірі 2000000 грн., яку просив стягнути з Державного бюджету.

Рішенням Лановецького районного суду від 24 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 350 000.00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та Державна казначейська служба України звернулись з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині розміру стягнення моральної шкоди змінити, збільшивши присуджену до відшкодування компенсацію моральної шкоди з 350000 грн. до 2000000 грн.

Апелянт зазначав, що суд невірно визначився з періодом перебування позивача під слідством та судом, який слід обраховувати з моменту внесення відомостей до ЄРДР 18 лютого 2013 року, оскільки відносно нього з лютого 2013 року проводились негласні слідчі (розшукові) дії, що є втручанням в приватне життя. Також суд невірно застосував розрахункову величину для обчислення розміру моральної шкоди, оскільки виходив з мінімальної заробітної плати яка діяла на час звернення з позовом 4723 грн., а повинен був врахувати розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи 6000 грн.

Суд першої інстанції не врахував конкретні обставини справи, характер, обсяг і глибину душевних та психічних страждань позивача, не повністю оцінив моральні страждання за час перебування позивача під вартою та визначив моральну шкоду у розмірі 350000 грн. Вважає що за час перебування під вартою моральну шкоду слід визначити в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат на місяць 703741 грн (6000 грн х 4 х 66 міс. + ще за 10 днів), оскільки саме такий розмір буде достатнім для розумного задоволення позивача, як потерпілої особи.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що з судових рішень вбачається, що позивач був наркотично залежною особою, не був працевлаштований та не мав постійного заробітку на час порушення проти нього кримінального провадження і застосування запобіжних заходів, від роботи не відсторонявся, тому в суду не було підстав для стягнення втраченого заробітку. Під час обрахунку відшкодування шкоди суд всупереч Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 16.12.2016 року №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі Закон №1774) застосував розмір мінімальної заробітної плати а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В судовому засіданні представники апелянтів апеляційні скарги підтримали та зіслались на обставини викладені в них.

Представник ОСОБА_1 додатково пояснила, що вимогами позивача було стягнення моральної шкоди, а не втраченого заробітку.

Представник прокуратури Тернопільської області пояснила, що прокуратура погодилась з оскаржуваним рішенням і не оскаржувала його.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 18 лютого 2013 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження за №0000046 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

20 липня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

22 липня 2013 року відносно підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено розмір застави.

24 жовтня 2013 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.306, ч.2 ст.315 КК України.

Вироком Лановецького районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 терміном на два місяці до 00 години 00 хвилин 24 лютого 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 02 квітня 2015 року вирок Лановецького районного суду від 03 грудня 2014 року скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2015 року обраний щодо ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою змінено на домашній арешт цілодобово із застосуванням електронного засобу контролю на строк до 29 лютого 2016 року.

Вироком Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2017 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Зараховано в строк відбування покарання за вказаним вироком термін його утримання в установі попереднього ув`язнення з 20 липня 2013 року по 29 грудня 2015 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2018 року вирок Збаразького районного суду від 06 жовтня 2017 року в частині визнання винуватим та засудження ОСОБА_1 за ч.2 ст. 307 КК України скасовано, а вищевказане кримінальне провадження відносно останнього закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати.

Постановою Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №602/253/14-к касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2018 року без змін.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відносно ОСОБА_1 закрито кримінальне провадження у справі №602/253/14к ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04.09.2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14.05.2019 року, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду в період з 20.07.2013 року по 04.09.2018 року виходячи з мінімального розміру заробітної плати 4723 грн.

Колегія погоджується з висновком суду про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з взятим судом періодом перебування позивача під слідством та судом, розміром заробітної плати та оцінкою глибини моральних страждань за час перебування позивача під слідством і під вартою.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (надалі - Закон № 266) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі Закон №266) визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року.

Відповідно Закону України Про державний бюджет України на 2021 рік установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 6000 грн, з 01 грудня 6500 грн.

Отже розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, який є мінімальним.

Суд першої інстанції помилково виходив із мінімального розміру заробітної плати, який існував на час пред`явлення позивачем позову.

Колегія не погоджується з доводами Державної казначейської служби щодо обрахунку судом розміру моральної шкоди із застосуванням невірної розрахункової величини виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону № 266, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Сфера суспільних відносин, в яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина, а застосовується нова розрахункова величина - прожитковий мінімум, законодавцем перераховано в 11 Розділі "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774: в пункті 3 - трудові відносини, для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат; в пункті 4 - для визначення плати за надання адміністративних послуг, в пункті 5 - у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Зі змісту положень Закону № 1774 вбачається, що в І Розділі перераховано 55 Законів України, в які внесено зміни щодо розрахункової величини, яка застосовується при обрахуванні посадових окладів, заробітних плат. Серед перелічених законів відсутній Закон "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом".

Таким чином, у Законі № 1774 відсутнє посилання про застосування розрахункової величини: прожиткового мінімуму, для вирахування розміру відшкодування шкоди, яка спричинена незаконними діями органів досудового розслідування.

Згідно з п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 18/183-97 конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Волохи проти України" в п. 49 зазначив, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку.

Оскільки Законом України № 1774 від 06.12.2016 року не вносились зміни у Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом", суд першої інстанції, розраховуючи моральну шкоду із мінімальної заробітної плати, вірно застосував буквальний зміст статті 13 Закону України № 266.

Вказана позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 591/174/15-ц провадження № 61-492св18.

Колегія погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що період перебування його під слідством і судом слід обраховувати з моменту внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення відносно позивача. З ухвали апеляційного суду Тернопільської області видно, що позивач обвинувачувався та був засуджений за вчинення злочинів, які мали місце після внесення відомостей в ЄДРДР відносно позивача про кримінальне правопорушення.

Постановою Верховного суду від 14.05.2019 року залишено без змін ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04.09.2018 року, якою встановлено, що недотримання органом досудового розслідування, прокуратурою вимог статті 290 КПК України стало підставою для визнання недопустимими доказів у кримінальному провадженні.

Верховний Суд погодився з доводами ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04.09.2018 року, про те,

- що в діях працівників правоохоронного органу, які проводили оперативно-розшукові заходи є ознаки провокації злочину;

- долучені до матеріалів справи відеозаписи проведених негласних слідчих розшукових дій не містять доказів збуту наркотичних речовин ОСОБА_1 та іншими обвинуваченими.

Апеляційним судом в ухвалі констатовано, з чим погодився Верховний Суд:

- негласні слідчі (розшукові) дії проводились на стадії досудового розслідування;

- правовою підставою вказаних дій послужили постанови прокурора прокуратури Тернопільської області про проведення контролю за вчиненням злочину від 13.06.2013 року, 02.07.2013 року, 19.07.2013 року.

Наведене свідчить про те, що втручання в приватне життя позивача розпочалось в лютому місяці 2013 року, тому першим днем такого строку є 18 лютого 2013 року - момент внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а останнім - 04 вересня 2018 року - день набрання законної сили ухвалою апеляційного суду Тернопільської області про закриття кримінального провадження відносно позивача.

Колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період перебування під слідством і під ватрою позивач зазнав таких же моральних страждань як і під час перебування під слідством із застосуванням інших запобіжних заходів (не пов`язаних з позбавленням волі). Суд першої інстанції не врахував вказаної обставини, характер, обсяг і глибину душевних та психічних страждань позивача у цей період.

Колегія суддів вважає, що у період перебування позивача під вартою глибина моральних страждань була значно більшою і у такому випадку достатнім і належним відшкодуванням моральної шкоди буде 355000 грн. (з урахуванням подвійного розміру мінімальної заробітної плати).

Період перебування позивача під слідством та судом становить з 18.02.2013 року по 19.07.2013 року та з 30.12.2015 року по 04.09.2018 року, що складає 3 роки 01 місяць 05 днів (відповідно 5 м. 1 д. та 2 р. 8 м. 4 д.), а період перебування під слідством і під вартою з 20.07.2013 року по 29.12.2015 року становить 2 роки 5 місяців 10 днів.

Отже за період перебування під слідством і вартою 2 роки 5 місяців 10 днів, тобто 29 місяців та 10 днів стягненню підлягає моральна шкода в розмірі 355000 грн. та за період перебування просто під слідством та судом 3 роки 01 місяць 05 днів, тобто 37 місяців 5 днів 225000 грн. виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 6000 грн.

Враховуючи вищенаведене колегія приходить до висновку що рішення суду першої інстанції слід змінити збільшивши розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди з 350000 грн. до 580000 грн.

Доводи Державної казначейської служби України про те, що позивач не був працевлаштований та не мав постійного заробітку не мають правового значення для вирішення спору, оскільки предметом спору є відшкодування моральної шкоди, а не втраченого заробітку.

Відповідно до ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування моральної шкоди змінити, визначивши розмір відшкодування, яке підлягає до стягнення у сумі 580000, 00 (п`ятсот вісімдесят тисяч) грн.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Хома М.В.