ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5767/21 Справа № 212/1160/21 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1160/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меланчук Ігор Віталійович, та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми та професійних захворювань, що потягли за собою втрату професійної працездатності.

Висновком МСЕК у 1994 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 60 % за трудовим каліцтвом 26.10.1993 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи.

Висновком МСЕК від 17.07.1996 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 45 % з 01.07.1996 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, з наступним переоглядом 01 липня 1997 року.

Висновком МСЕК від 29.06.1998 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 40 % з 01.07.1998 року з наступним переоглядом 01 липня 1997 року, група інвалідності не змінювалась.

Висновком МСЕК від 26.06.2000 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 40 % з 01.07.2000 року з наступним переоглядом 01 липня 2001 року, групу інвалідності не встановлено.

Висновком МСЕК від 13.06.2002 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 40 % з 01.07.2002 року з наступним переоглядом 01 липня 2003 року, визнано особою з інвалідністю третьої групи.

При наступних повторних переоглядах у 2003 - 2004 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались.

Висновком МСЕК від 21.06.2005 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 25 % з 01.07.2005 року з наступним переоглядом 01 липня 2008 року, група інвалідності не встановлена.

Висновком МСЕК від 21.06.2011 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 25 % з 01.07.2011 року, на безстроковий термін.

Крім того, позивач зазначив, що, посилаючись на отримання ним професійних захворювань внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці, йому, висновком МСЕК у 2015 році, було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 %, з яких, первинно: 35% по радикулопатії, 5% - туговухість, повторно: 25% травма виробнича від 26.10.1993 року, з 25 травня 2015 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, на безстроковий термін.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 390,000 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 1500 грн.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості.

Також, просить врахувати, що внаслідок отриманої травми, хронічних захворювань та значної втрати професійної працездатності, позивач не має змоги вести звичне життя. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач, внаслідок отриманої травми та хронічних захворювань, позбавлений можливості повноцінно працювати, реалізовувати свої звички та бажання, фінансово допомагати своїй родині, він систематично відчуває сильний фізичний біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, з іррадіацією в нижні кінцівки, наслідком чого є утруднення ходи, відчуває обмеження рухів у ліктьових, плечових і колінних суглобах, також його турбує погіршення слуху.

При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови, що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. В зазначеній постанові, вказано, що у справах про відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України, критеріїв, і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий.

Посилається на постанову Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 522/3388/18, якою визнано розумним, виваженим та справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000 грн., яке стягнуто з відповідача-роботодавця на користь позивача за умови втрати ним 75% професійної працездатності.

Також, посилається на постанову Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 375/2051/18, якою визнано домірним грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 400 000 грн. за умови втрати ним 90% професійної працездатності.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Вважає, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції не обґрунтовано, він завищений, не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та судовій практиці у аналогічних справах.

Вказує, що до спірних правовідносин слід застосовувати п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, в редакції, станом на 05.03.1998 року, відповідно до якої розмір моральної шкоди обмежувався 150 неоподаткованими мінімумами доходів громадян.

Вважає, що факт заподіяння моральних страждань та розмір моральної шкоди не підтверджений достовірними доказами та недоведений, а документи, на які посилається позивач, зокрема, Акт про розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК не можуть бути визнані беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі, якщо сума моральної шкоди, яка визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (на 2021 рік 24000,00 грн.), сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» Артеменко С.М., яка наполягала на доводах апеляційної скарги відповідача, просила її задовольнити та заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меланчук Ігор Віталійович, підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 жовтня 1993 року з ОСОБА_1 ,під час виконання ним трудових обов`язків підземного прохідника шахти «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом малої гомілкової кістки в нижній третині, перелом внутрішньої кісточки і заднього краю правої великої гомілкової кістки.

За вказаним фактом було складено Акт № 93045 від 28.10.1993 року про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, відповідно до якого причинами настання нещасного випадку є незадовільна організація виробничих робіт.

Особи, які допустили порушення законодавства про працю та правил про охорону праці визнано виконуючого обов`язки начальника дільниці 14 Гринченка В.В.

Висновком МСЕК у 1994 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 60 % за трудовим каліцтвом 26.10.1993 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи.

Висновком МСЕК від 17.07.1996 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 45 % з 01.07.1996 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, з наступним переоглядом 01 липня 1997 року.

Висновком МСЕК від 29.06.1998 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 40 % з 01.07.1998 року з наступним переоглядом 01 липня 1997 року, група інвалідності не змінювалась.

Висновком МСЕК від 26.06.2000 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 40 % з 01.07.2000 року з наступним переоглядом 01 липня 2001 року, групу інвалідності не встановлено.

Висновком МСЕК від 13.06.2002 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 40 % з 01.07.2002 року з наступним переоглядом 01 липня 2003 року, визнано особою з інвалідністю третьої групи.

При наступних повторних переоглядах у 2003 - 2004 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались.

Висновком МСЕК від 21.06.2005 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 25 % з 01.07.2005 року з наступним переоглядом 01 липня 2008 року, група інвалідності не встановлена.

Висновком МСЕК від 21.06.2011 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 25 % з 01.07.2011 року на безстроковий термін.

Крім того, ОСОБА_1 працював з 04.09.1987 року по 01.11.1987 року, з 01.11.1987 року по 19.02.1988 року, з 19.02.1988 року по 10.10.1994 року, з 18.05.2006 року по 18.06.2015 року підземним кріпильником, підземним прохідником, підземним ГРОВ шахти «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

18.06.2015 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 302 від 17 лютого 2015 року про наявність професійного характеру захворювання, ОСОБА_1 встановлені професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С5, С6, С7 білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та переферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в поєднанні з періартрозом, ліктьових (ПФ першого-другого ст.) та колінних (ПФ другого ст.) суглобів. Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху)(а.с.37-39).

Згідно пункту 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08.04.2015 року професійні захворювання виникли у позивача за таких обставин: позивач, працюючи підземним кріпильником на шахті «Родіна» ПАТ «Кривбасзалізрудком» виконував роботи з кріплення, перекріплення підземних гірничих виробок, вилучення елементів кріплення. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів внаслідок обмеження робочого простору, перешкоджаючого їх застосуванню, через що умови праці характеризуються фізичним перенавантаженням. В наслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, де мали місце порушення режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничого шуму. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 17.02.2015 року № 302 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послугував профмаршрут: з 01.11.1987 року по 19.02.1988 року підземний гірник очисного забою на шахті «Родіна» РУ ім.. К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда»; з 19.02.1988 року по 10.10.1994 року підземним прохідником на шахті «Родіна» РУ ім. К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда».

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08.04.2015 року, причинами виникнення професійних захворювань у позивача є його робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми, зокрема важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів постійно протягом зміни - 38 при гранично допустимій до 30. Робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 30°/ понад 30°% зміни 47,6/7,2 при гранично допустимій до 25/0. Нахили корпуса (вимушені, більше 30°), кількість за зміну - 398 при гранично допустимих до 100. Шум, еквівалентний рівень звуку в дБА:87 при гранично допустимому до 80 (а.с.27-30).

Згідно висновку МСЕК від 17.06.2015 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 %, з яких, первинно: 35% по радикулопатії, 5% - туговухість, повторно: 25% травма виробнича від 26.10.1993 року, з 25 травня 2015 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, на безстроковий термін.

Спір виник з приводу відшкодування роботодавцем моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві при виконання трудових обов`язків та отриманим ним на виробництві професійних захворювань.

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що нещасний випадок у 1993 році, під час яких було травмовано позивача, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача та обумовлений неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених Законом України «Про охорону праці», для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК у 1994 році встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з травмою на виробництві у 1993 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції, станом на 1994 рік.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі, станом на час розгляду справи, становить 6 000 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30 000,00 грн., а максимальний - 1 200 000,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою у 1993 році позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність, за трудовим каліцтвом, на теперішній час, у розмірі 25%, безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Як вбачається з пункту 15.1. Акту № 93045 від 28.10.1993 року про нещасний випадок на виробництві причинами настання нещасного випадку є незадовільна організація виробничих робіт.

Особи, які допустили порушення законодавства про працю та правил про охорону праці визнано виконуючого обов`язки начальника дільниці 14 ОСОБА_2 .

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що що до спірних правовідносин слід застосовувати п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, в редакції, станом на 05.03.1998 року, відповідно до якої розмір моральної шкоди обмежувався 150 неоподаткованими мінімумами доходів громадян, оскільки при вирішенні спірного питання слід застосовувати вищевказані Правила, в редакції, станом на 1994 рік, так як право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, в даному випадку 30.06.1994 року.

Крім того, ОСОБА_1 працював з 04.09.1987 року по 01.11.1987 року, з 01.11.1987 року по 19.02.1988 року, з 19.02.1988 року по 10.10.1994 року, з 18.05.2006 року по 18.06.2015 року підземним кріпильником, підземним прохідником, підземним ГРОВ шахти «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

18.06.2015 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 302 від 17лютого 2015 року про наявність професійного характеру захворювання, ОСОБА_1 встановлені професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С5, С6, С7 білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та переферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в поєднанні з періартрозом, ліктьових (ПФ першого-другого ст.) та колінних (ПФ другого ст.) суглобів. Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху)(а.с.37-39).

Згідно висновку МСЕК від 17.06.2015 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 %, з яких, первинно: 35% по радикулопатії, 5% - туговухість, повторно: 25% травма виробнича від 26.10.1993 року, з 25 травня 2015 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, на безстроковий термін.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин відповідно до професійних захворювань, отриманих позивачем при виконанні трудових обов`язків на підприємстві відповідача в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, дійшов вірного висновку, що в даному випадку підлягають застосуванню норми, які діяли на час, коли встановлено позивачу ОСОБА_1 стійкої втрати професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08.04.2015 року, причинами виникнення професійних захворювань у позивача є його робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми, зокрема важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів постійно протягом зміни - 38 при гранично допустимій до 30. Робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 30°/ понад 30°% зміни 47,6/7,2 при гранично допустимій до 25/0. Нахили корпуса (вимушені, більше 30°), кількість за зміну - 398 при гранично допустимих до 100. Шум, еквівалентний рівень звуку в дБА:87 при гранично допустимому до 80 (а.с.27-30).

Отже, роботодавець ПАТ «Кривбасзалізрудком», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що висновок МСЕК та Акт розслідування хронічного професійного захворювання не може бути визнаний беззаперечним доказом заподіяння позивачеві моральних страждань, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди й без висновку МСЕК.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження його здоров`я на виробництві.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями та травмуванням у 1993 році, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 65 %, його визнано людиною з інвалідністю третьої групи, безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває сильний фізичний біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, з іррадіацією в нижні кінцівки, наслідком чого є утруднення ходи, відчуває обмеження рухів у ліктьових, плечових і колінних суглобах також його турбує погіршення слуху.

Постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, розпачу, у нього поганий сон. Періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманої травми та професійних захворювань, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи на Публічному акціонерному товаристві "Криворізький залізорудний комбінат", що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, визнання позивача людиною з інвалідністю третьої групи, що свідчить про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, а враховуючи, встановлення ступеню втрати професійної працездатності та групи інвалідності безстроково,взагалі можливість такого відновлення, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 150 000,00 грн. до 200 00,00 грн.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь держави та збільшує цей розмірі з 1500,00 грн. до 2000,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 3000,00 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (2000,00 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меланчук Ігор Віталійович, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року змінити, збільшити розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь ОСОБА_1 з 150 000,00 гривень до 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь держави судового збору з 1500 гривень 00 копійок до 2000 (дві тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" за подання апеляційної скарги позивача на користь держави судовий збір у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: