ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 641/5005/20

провадження № 22ц/818/4711/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

за участю секретарів - Яковенко В. С., Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державне бюро розслідувань, представниця відповідача - Федорченко Д. А., Офіс Генерального прокурора, представниця відповідача - Крупська К. М., Державна казначейська служба України,

третя особа - Президент України Зеленський В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року в складі судді Чайка І.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, третя особа: Президент України Зеленський Володимир Олександрович про відшкодування моральної шкоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 2020 року він звернувся до Державного бюро розслідувань з заявою, в якій вказав на численні злочини, які вчиняють працівники правоохоронних органів, в тому числі, співробітники Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві.

В якості доказів до звернення від 28 січня 2020 року він посилався на конкретні обставини справи, зазначав номери кримінальних проваджень, інші офіційні документи. Так, кримінальне провадження № 0000010 від 26 грудня 2012 року відкрито прокуратурою Харківської області після того, як працівники прокуратури Комінтернівського району м. Харкова чисельно виносили незаконні постанови, які скасовував суд за його зверненням від 23 квітня 2008 року. Всі постанови прокуратури Харківської області в рамках кримінального провадження № 0000010 скасовані судом. Вказав, більше 12,5 років здійснюється перевірка за його заявою від 23 квітня 2008 року.

В листі від 08 лютого 2020 року № В-1612/15-02-2-20 директор Територіального управління Тимошко В. повідомив про відсутність підстав для притягнення до відповідальності слідчих Територіального управління за заявою від 28 січня 2020 року та звісно не вносив відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Із листа Державного бюро розслідувань від 13 лютого 2020 року № 3009-20/10-01-05-1237/20 вбачається, що його заяву від 28 січня 2020 року направили до Територіального управління, до органу, дії якого оскаржуються, і тим самим грубо порушили вимоги статті 7 Закону України «Про звернення громадян». Співробітники Державного бюро розслідувань не внесли відомості, викладені в його заяві до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у справі № 761/6826/20 зобов`язали уповноважених осіб Державного бюро розслідувань внести відомості із його заяви від 28 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Із листа Державного бюро розслідувань від 09 квітня 2020 року вбачається, що його заява направлена до Територіального управління.

Вказав, що таким чином в діях посадових осіб вбачається порушення статті 7 Закону України «Про звернення громадян», а також злісне невиконання ухвали суду. Тобто, посадові особи Державного бюро розслідувань вчинили кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 382 КК України.

У зв`язку з цим він звернувся до Генерального прокурора України Венедиктової І.В. з заявою про злочини від 20 квітня 2020 року, однак, посадові особи Генеральної прокуратури України незаконно відмовили йому у внесені відомостей, викладених у заяві до Єдиного реєстру досудових розслідувань та направили її до Державного бюро розслідувань.

Посилався на те, що 12 травня 2020 року Печерський районний суд м. Києва зобов`язав уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести його заяву від 20 квітня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На виконання ухвали суду від 12 травня 2020 року у справі № 757/16869/20-к уповноважені особи Генеральної прокуратури України внесли відомості про злочини, викладені у його заяві від 20 квітня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04 травня 2020 року № 0001012.

Зазначив, що своєю злочинною бездіяльністю відповідачі змусили його знову звернутися з заявою про злочин, в якій він знову в своїй заяві від 04 листопада 2020 року в Державного бюро розслідувань акцентує увагу, що триває злочинна практика «кришування» правопорушників, приховування злочинів. У заяві від 04 листопада 2020 року він вказує ті ж номери кримінальних проваджень, що і в заяві до Державного бюро розслідувань від 28 січня 2020 року та знову повідомляє про злочинну бездіяльність при проведенні перевірок зазначених кримінальних проваджень.

Посадові особи Державного бюро розслідувань під процесуальним керівництвом працівників прокуратури не внесли в Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості з його заяви від 04 листопада 2020 року.

05 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва постановив ухвалу у справі № 761/36345/20, якою зобов`язав уповноважених осіб Державного бюро розслідувань внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості з його заяви від 04 листопада 2020 року. До теперішнього часу він не отримав з Державного бюро розслідувань відомості про виконання зазначеної ухвали суду.

Вказав, що відповідачі незаконно та систематично не вносять відомості про злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які викладені в його заявах про злочини і які знаходяться на розгляді. Більш того, до теперішнього часу відповідачі не вчинили будь - яких дій, які б свідчили про їх наміри проводити розслідування. Йому не вручена пам`ятка як потерпілому. З ним ніхто не спілкувався, що посилює вину відповідачів. Через злочинну бездіяльність відповідачів в рамках багатьох кримінальних проваджень, про які йде мова в його заяві від 28 січня 2020 року, бездіяльність, яка примусила його звернутись до Генеральної прокуратури України 20 квітня 2020 року і повторно звернутись до Державного бюро розслідувань 04 листопада 2020 року, не відновили його порушені права. Порушення Закону не припинено, особи, які вчинили правопорушення, до відповідальності не притягнуті, а тому, щоб відновити свої порушені права, захистити свою честь і гідність, ділову репутацію, позивач змушений звертатися до суду, що займає велику кількість часу, завдає шкоди здоров`ю, порушує життєві ритми і зв`язку, для відновлення яких йому необхідні додатковий час і зусилля, і, тим самим, йому наноситься відповідачем моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 2 000 000,00 грн.

Просив стягнути з Державного бюро розслідувань і з Офісу Генерального прокурора України на його користь 2 000 000,00 грн (з кожного по 1 000 000,00 грн), як компенсацію за моральну шкоду, заподіяну йому через злочинну бездіяльність посадових осіб Державного бюро розслідувань і Офісу Генерального прокурора України в рамках проведення перевірок його заяв від 28 січня 2020 року, 20 квітня 2020 року, 04 листопада 2020 року; зобов`язати Державну казначейську службу України перерахувати 2 000 000,00 грн, як компенсацію за моральну шкоду, заподіяну йому в результаті злочинної бездіяльності посадових осіб Державного бюро розслідувань і Офісу Генерального прокурора України в рамках проведення перевірок його заяв від 28 січня 2020 року, 20 квітня 2020 року, 04 листопада 2020 року на рахунок громади Ікони Єрусалимської Божої Матері Української православної церкви Московського патріарху, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 для використання їх в будівництві храму на честь Ікони Різдва Пресвятої Богородиці та Святителя Миколая , який будується за адресою: АДРЕСА_2 ; надати йому на руки оригінал платіжної квитанції, який буде свідчити про виконання даної позовної вимоги.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив направити матеріали справи в установленому чинним законодавством порядку до Верховного Суду для розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку пункту 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також в порядку частини 5 статті 403 ЦПК України; рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що має місце неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінальних проваджень у спосіб, який вочевидь для нього демонструє ігнорування його доводів, умисне затягування розслідування матеріалів кримінальних проваджень. Вказав, що його права порушуються не в рамках одного кримінального провадження, а відразу в рамках 9 кримінальних проваджень.

16 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Державного бюро розслідувань надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що матеріали справи не містять належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок протиправних дій чи бездіяльності Державного бюро розслідувань моральної шкоди, та на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю заподіювача і шкодою, на яку посилається позивач.

28 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Офісу Генерального прокурора України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. При цьому зазначив, що сам по собі факт того, що ухвалою суду від 12 травня 2020 року зобов`язано компетентну особу Офісу Генерального прокурора України на внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за повідомленням ОСОБА_1 від 20 квітня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і настанням такої шкоди.

03 серпня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Державного бюро розслідувань, в якій посилався на те, що Державне бюро розслідувань намагається ввести суд в оману і будує свої доводи на інформації, яка не відповідає дійсності.

03 серпня 2021 року та 04 серпня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли відповіді на відзив Офісу Генерального прокурора України, в якій посилався на те, що Офісом Генерального прокурора України замовчується, що проведення розслідування за кримінальним провадженням № 0001012 здійснюється тривалий час, але ще немає ніяких результатів «плідної роботи» прокуратури. Акцентував увагу на безпідставності відзиву.

25 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просив долучити до матеріалів справи копії судових рішень, починаючи з 06 грудня 2007 року щодо обґрунтованості його позовних вимог, та надав свої пояснення до них.

01 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи відповіді Шевченківського районного суду міста Києва щодо розгляду його скарги на постанову слідчого Державного бюро розслідувань про закриття кримінального провадження.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів заявлених ним позовних вимог, підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи та постанов Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2007 року та Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2007 року, які не виконані, 30 грудня 2005 року ОСОБА_1 незаконно звільнено зі служби в органах внутрішніх справ з Харківського національного університету внутрішніх справ. При звільненні йому не виплачені всі необхідні платежі та заробітна плата. До теперішнього часу триває досудове розслідування щодо неправомірних дій посадових осіб Харківського національного університету внутрішніх справ. Органами прокуратури Харківської області неодноразово виносилися постанови про відмову в порушенні кримінальної справи № 00000010, про закриття інших кримінальних проваджень.

28 січня 2020 року, 04 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань, 20 квітня 2020 року - до Генерального прокурора України (заяву направлено до Державного бюро розслідувань) із заявами, в яких просив, зокрема, об`єднати кримінальні провадження №№ 0000302, 0000830, 0000956, 00000010, 0000265, 0001304, 0000911, 0000979 в одне, надіслати матеріали в порядку частини 5 статті 216 КПК України до Національного антикорупційного бюро України (а. с. 13-15, 48-50, том 1); внести викладені ним в заяві обставини до Єдиного реєстру досудових розслідувань, провести перевірку викладених фактів та притягнути винних осіб до кримінальної відповідальності (а. с. 16, 58, том 1, а. с. 5, 6 том 2).

Як вбачається з ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 23 липня 2021 року матеріали кримінального провадження № 0000979 знаходяться на розгляді Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві.

Як вбачається з ухвали Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2021 року перелічені кримінальні провадження, відкриті прокуратурою Харківської області, перебувають у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві.

У зв`язку з чим заяви ОСОБА_1 були направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві для організації розгляду в межах чинного законодавства (а. с. 51, том 1), на які йому надавалися відповіді (а. с. 17, 18, 59, 60, том 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у справі № 761/6826/20 зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, на підставі заяви ОСОБА_1 від 28 січня 2020 року, яка була направлена засобами електронного зв`язку, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.4 том 2), яку також направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року у справі № 757/16869/20-к зобов`язано компетентну особу на внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань Офісу Генерального прокурора внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за повідомленням ОСОБА_1 від 20 квітня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення (а.с.19 том 1), яку виконано та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 00001012.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у справі № 761/36345/20 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність повноважної особи Державного бюро розслідувань, яка полягає у не внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, викладених у заявах про кримінальні правопорушення та зобов`язання вчинити дії - відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою призначено новий розгляд скарги ОСОБА_1 на бездіяльність повноважної особи Державного бюро розслідувань, яка полягає у не внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, викладених у заявах про кримінальні правопорушення та зобов`язання вчинити дії, в суді першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року зобов`язано уповноваженого слідчого (уповноважену особу) Державного бюро розслідувань невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 04 листопада 2020 року, яка була отримана уповноваженою особою Державного бюро розслідувань, через офіційну електронну пошту, 04 листопада 2020 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити. Акцентував увагу на тривалому розгляді кримінальних проваджень, що завдає йому моральної шкоди.

Представниці Державного бюро розслідувань та Офісу Генерального прокурора в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, підтримали свої пояснення, надані ними у відзивах на апеляційну скаргу та акцентували увагу суду на тому, що органом досудового розслідування за кримінальними провадженнями, про які йдеться мова в заявах ОСОБА_1 є Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі зазначеної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як вбачається з матеріалів справи, листувань, копій судових рішень, пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично оскаржував тривалий розгляд кримінальних проваджень, за якими приймалися процесуальні документи слідчими органів досудового розслідування, якими є прокуратура Харківської області та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві, з якими він не згоден та починаючи з 2008 року оскаржував їхні дії та бездіяльність, що послугувало написанню ним заяв від 28 січня 2020 року, 04 листопада 2020 року - до Державного бюро розслідувань, 20 квітня 2020 року - до Генерального прокурора України, в яких він також фактично скаржиться на тривалий розгляд кримінальних проваджень та на які йому надано відповіді.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди внаслідок задоволення його скарг судами, оскільки задоволення скарг та зобов`язання відповідних осіб внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань саме по собі не свідчить про заподіяння позивачу шкоди та наявності підстав для її відшкодування.

Крім того, ОСОБА_1 не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок відмови відповідачами внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, до виникнення яких призвело це порушення.

Із загальних підстав цивільно-правової відповідальності вбачається, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами факт завдання йому шкоди, а також те, що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями працівників відповідачів, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 303 КПК України встановлено право оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Установивши, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди працівниками відповідачів, причинний зв`язок між діями цих працівників та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про відшкодування шкоди у зв`язку з його недоведеністю.

Права ОСОБА_1 , на порушення яких він посилається, були відновлені шляхом оскарження бездіяльності працівників відповідачів в порядку, визначеному КПК України.

Сам по собі факт, що ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року у справі № 757/16869/20-к, Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у справі № 761/6826/20, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року у справі № 761/36345/20, якими було задоволено скарги ОСОБА_1 та встановлено незаконність дій та бездіяльності відповідачів, не підтверджують заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю працівників відповідачів та настанням шкоди.

Такий висновок є аналогічним висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17 (провадження № 61-327св19).

Мотивуючи своє рішення тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а відповідно, й заподіяння моральної шкоди, розмір якої не обґрунтований, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що моральна шкода не може відшкодовуватися за тривалий розгляд кримінальних проваджень не пов`язаний з наданням/ненаданням відповідей відповідачами, а може за наявності доказів випливати з дій, бездіяльності тих осіб, які безпосередньо приймають участь у проведенні досудового розслідування, які в даному випадку є прокуратура Харківської області та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві, про що неодноразово вказували сторони, які не залучені до участі у справі як співвідповідачі. Також, залучення до участі у справі Державної казначейської служби в якості співвідповідача є недоцільним, оскільки сам факт стягнення коштів із державного бюджету не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі Державної казначейської служби чи її територіального органу. Залучення або незалучення до участі у справі такої категорії справ Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справ № 242/4741/16-ц. Однак, це не вплинуло на висновок суду про відмову в задоволенні позову позивачу, а стосується тільки часткової зміни та доповненню в його мотивуванні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, зокрема, у тому контексті, який на думку позивача свідчить про завдання йому моральної шкоди, тобто стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу задоволено частково, однак по суті в задоволенні позову позивачу відмовлено, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.