Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Новотроїцький районний суд

Херсонської області

в складі головуючого судді - Решетова В.В.

секретар судового засідання - Сушко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Новотроїцьке Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ "Райффайзен Банк "Аваль" про застосування наслідків несвоєчасного виконання грошового зобов`язання

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про застосування наслідків несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, вказуючи на те, що 07.02.2007 року працівник банку ОСОБА_2 , будучи касиром Новотроїцького відділення ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» прийняла від ОСОБА_1 10000,00 грн., для внесення згідно договору №9 на вклад «Заощадження» (з пролонгацією) від 05.06.2006 року на рахунок № НОМЕР_1 , про прийняття яких розписалась в ощадній книжці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на її рахунок згідно вказаного вище договору не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ХОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у вищевказану дату, невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу, спричинивши в такий спосіб матеріальну шкоду ОСОБА_1 в сумі 10000,00 грн. Вказані факти встановлені вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року із змінами, внесеними ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22.07.2014 року, яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 засуджені за ч.5 ст. 191 КК України. Викрадені кошти вона отримала із частковою інфляційною компенсацією на підставі рішення суду в березні 2018 року. Просить стягнути з відповідача на її користь 17459,00 грн. в якості інфляційних та судові витрати.

Позивач та її представник адвокат Зайцев М.П. до судового засідання не з`явилась, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, у якому просив відмовити. Вважає позивачем не доведено, що матеріальна шкода була завдана під час виконання ОСОБА_3 своїх трудових обов`язків, тому в стягненні інфляційних витрат за нібито «знецінення» вкладу просив відмовити, у зв`язку з тим, що відповідальність у вигляді сплати інфляційних витрат застосовується лише за невиконання грошового зобов`язання, а збитки є матеріальною шкодою, а не грошовим зобов`язанням банку згідно нікчемних та не вступивши в силу договорів. Сума в 10000,00 грн. виплачена позивачу, також виплачені інфляційні збитки по Постанові Апеляційного суду Херсонської області від 01.02.2018 року, яким рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 07.11.2017 року змінено у частині розміру стягнутої матеріальної шкоди та змешено стягнуту з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 суму з 49920,00 грн. до 20280,00 грн., яку банк сплатив добровільно. Просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору є вимога про відшкодування збитків, завданих відповідачем у зв`язку із неналежним виконанням трудових обов`язків його працівниками, що призвело до втрати грошей позивача, переданих нею працівникам в якості депозитних вкладів.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пунктом 10.1 Інструкції № 492 передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16.

Судом встановлено, що 07.02.2007 року між АТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір банківського вкладу «Заощадження» на суму 10000,00 грн.

Відповідно до постанови Апеляційного суду Херсонської області від 01.02.2018 року справа №662/547/15-ц рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 07.11.2017 року змінено в частині розміру стягнутої матеріальної шкоди та зменшено стягнуту з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду з 49920,00 до 20280,00 грн., де 10000,00 грн. стягнуто суму вкладу та 10280,00 грн. інфляційні втрати від знецінення вкладу за період з 01.03.2007 року по 01.04.2015 року /а.п. 48-50/.

З меморіального ордеру №1 від 14.03.2018 року вбачається, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» виплатило ОСОБА_1 20280,00 грн. на виконання постанови Апеляційного суду Херсонської області від 01.02.2018 року по справі № 662/542/15-ц /а.п. 51/.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 винна у вчиненні розкрадання коштів, переданих їй ОСОБА_6 , до спірних правовідносин застосовуються положення статей 1058-1060 ЦК України, так як з моменту передачі коштів уповноваженій особі банку останній є їх власником, і зобов`язаний повернути вказані кошти у відповідності з умовами договору.

Відповідно до ст.ст. 22, 190 ЦК України під шкодою, що завдана майну позивачам, необхідно розуміти шкоду, яка полягає у втраті купівельної спроможності грошей в умовах інфляції, оскільки гроші, які позивачі внесли як вклад за договором банківського вкладу з моменту їх втрати, і на час вирішення спору судом при рівній номінальній вартості мають різну купівельну спроможність.

Верховний Суд України в постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-2469цс16 зазначив, що для відновлення строку позовної давності позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 80 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Крім того, Верховний Суд України, аналізуючи зміст ст. 625 ЦК України щодо терміну застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, у своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі № 922/175/18 зазначив, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК. За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17. З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Отже інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу.

Позивач звернулася з позовом до суду 08.01.2008 року та заявила, зокрема вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з лютого 2007 року по березень 2018 року.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

З урахуванням виплачених відповідачем коштів, суд приходить до висновку, що період з якого необхідно стягнути інфляційні витрати, необхідно рахувати з 02.04.2015 року по 14.03.2018 рік та стягнути суму заборгованості в розмірі 5583,84 грн.

Щодо відсутності підстав для застосування позовної давності слід зазначити, що підставою для відкриття провадження по цій справі були позови, які після скасування вироку ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 22.05.2017 року, в частині цивільних позовів, були направлені на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так в справі міститься позовна заява датована січнем 2008 року.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, оскільки позов весь час з 2008 років перебував в судах, підстави для застосування позовної давності взагалі відсутні.

Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що позов задоволено, а позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 768,40 грн. має бути стягнуто з відповідача. Крім того, на підтвердження понесення судових витрат, представником позивача надано квитанцію про оплату правової допомоги та в обґрунтування надав розрахунок витрат на оплату правничої допомоги з врахуванням надання консультацій та роз`яснення законодавства, складання позовної заяви та участь у судових засіданнях, у зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати на оплату правової допомоги у сумі 4000,00 грн.

На підставі зазначеного, ст. ст. 625, 1058-1060, ЦК України і керуючись ст. 7, 10, 11, 15, 60, 80, 81, 209, 213-217, 246 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ "Райффайзен Банк "Аваль" про застосування наслідків несвоєчасного виконання грошового зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», , адреса: вул. Лєскова, 9, м. Київ на користь ОСОБА_1 , мешканки: АДРЕСА_1 інфляційні втрати в сумі 5583,84 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят три) грн. 84 коп. та витрати на оплату правничої допомоги в сумі 4000,00 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», , адреса: вул. Лєскова, 9, м. Київ на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

В решті позовних вимог - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Решетов