Номер провадження: 22-ц/813/1478/21
Номер справи місцевого суду: 500/6225/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у Болградському районі Одеської області, Прокуратури Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся 22.08.2019 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Управління Державної казначейської служби України у Болградському районі Одеської області, Прокуратури Одеської області, Головного управління національної лоції в Одеській області Болградського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції та просив стягнути на його користь 35856,00 грн. матеріальної шкоди та 500000 грн. моральної шкоди, спричиненої неправомірним відкриттям проти позивача кримінальної справи.

05 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву до Управління Державної казначейської служби України у Болградському районі Одеської області, Прокуратури Одеської області в якій просив стягнути на його користь 58906,00 грн. матеріальної шкоди та 500000 грн. моральної шкоди, спричиненої неправомірним відкриттям проти позивача кримінальної справи.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що в результаті відкриття 19 серпня 2016 кримінальної справи №0000467 відносно нього, яка була припинена 26 вересня 2017 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, йому спричинено матеріальну шкоду, а саме: він поніс втрату заробітку в сумі 41600 грн., витрати на лікування в сумі 3164 грн., витрати на поїздки до суду та на допити в сумі 571 грн., втрату заробітку у зв`язку з викликами по повісткам в сумі 571 грн., витрати на правову допомогу у сумі 13000 грн. Також, перебуванням під слідством позивачу спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 500000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у Болградському районі Одеської області, Прокуратури Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в частині відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконними рішеннями, діями чи бездіяльностю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, перебуваючи під слідством і судом у період з 19.08.2016р. до 26.09.2017р. у сумі 62836,43 гривень посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи.

Короткий зміст відзиву Одеської обласної прокуратури на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що його хворобу спричинено діями органів національної поліції або прокуратури.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 19 травня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

18 травня 2021 року від представника Одеської обласної прокуратури прокурора Елісашвілі О. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке вмотивовано тим, що Пятим апеляційним адміністративним судом на 19.05.2021р. з 14:00 год до 15:00 год призначено до розгляду 6 справ №420/10138/20, №420/4350/20, №420/7628/19, №420/7407/20, №420/4491/20, №420/4559/20.

Розглянувши клопотання представника Одеської обласної прокуратури, судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 03 червня 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 19 серпня 2016 року СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості відносно позивача ОСОБА_1 за ч.1 ст. 309 КК України, кримінальне провадження № 0000467.

23 вересня 2016 року позивачу було повідомлено про підозру за ознаками ч.1 ст. 309 КК України.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.09.2017 року кримінальне провадження № 0000467 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Частинами першою та другою статті 12 Законом № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону № 266/94-ВР).

Аналогічна правова позиція Верховного суду України викладена у його постанові від 02.12.2015 р. по справі № 6-2203цс15 .

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

Суд першої інстанції вірно вбачав, що позивач звернувся з даним позовом до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, який розглядав справу у першій інстанції та закрив провадження у справі, а вже потім справу було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси, а тому вважав, що позивачем було дотримано порядку звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач посилається на те, що у зв`язку з кримінальним провадженням ним було втрачено заробіток в сумі 41600,00 грн., а також втрачено заробіток у зв`язку з викликом по повістках у розмірі 571,00 грн.

В пункті 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені п. 1 ст. З Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином на час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Тобто, право позивача претендувати на відшкодування заробітку, може виникнути тоді, коли позивач такий заробіток попередньо втратив. Проте, позивачем не надано доказів того, що він був працевлаштований на момент відкриття кримінального провадження. З матеріалів справи не вбачається, що відносно позивача було обрано запобіжні заходи (відсторонення від посади, заборона займатись певною діяльністю тощо), котрі б заважали позивачу працювати, а отже ця вимога є необгрунтованими та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування, то відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (ст.22 ЦК України).

Позивач вказував, що знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Болградської ЦРЛ Одеської області та три дні в реанімації в м. Одеса, на підтвердження чого надає виписки з лікарень.

Проте, позивачем не надано жодних належних доказів того, що його хворобу спричинено діями органів національної поліції або прокуратури. Позивачем також не надано виписок з історії хвороби, інших документів, які б підтверджували його пояснення про те, що стан здоров`я позивача погіршився саме у зв`язку з кримінальним провадженням відносно нього. Надані ж ОСОБА_1 докази, на переконання суду, лише підтверджують проходження ним лікування взагалі, але не є доказом причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та завданням шкоди позивачеві.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 в цій частині, а тому правильно відмовлив у його задоволенні.

Щодо вимог ОСОБА_1 про компенсацію за відрив від звичайного заняття, пов`язаного з поїздками в м. Ізмаїл і м. Одесу з м. Болград на судові засідання і допит, то відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно, конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Вищевказаною статтею не передбачено компенсації за відрив від звичайного заняття. Окрім того, позивачем не зазначено, яке саме це було за заняття та чим обгрунтовано наведений у позовній заяві розрахунок.

Крім того, питання про відшкодування процесуальних витрат, вирішуються судом під час ухвалення рішення у кримінальному провадженні, відповідно до положень ст.ст. 125, 126 КПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 в цій частині, а тому правильно відмовив у його задоволенні.

Стосовно відшкодування витрат на юридичну допомогу, то згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем в галузі права, регламентовано Цивільним процесуальним кодексом України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних з наданням допомоги у конкретній справі (наприклад, складення позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Такої правової позиції дотримується Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03.05.2018 року по справі №372/1010/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розміру, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Проте, позивачем не надано суду договору про надання правової допомоги, а, відтак суд позбавлений можливості документально перевірити посилання позивача щодо понесених витрат на правову допомогу, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з п.5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Крім того, за правилами статтями 23, 1167 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Позивач стверджує, що в період, коли тривало кримінальне провадження, а саме з 19.08.2016 року по 26.09.2017 року ОСОБА_1 переносив моральні страждання, які пов`язані з кримінальним переслідуванням. Ці моральні страждання позивач оцінює в 500000 грн.

Наявність моральної шкоди, позивач обгрунтовує тим, що він молода людина 33 років, до цього фактично здоровий, раніше не судимий, у зв`язку з незаконним знаходженням під слідством і судом: мешкаючи спільно з батьками пенсіонерами і братом інвалідом з дитинства, пережив сильний стрес і відчуття необґрунтованої провини перед своїми батьками, близькими і суспільством. У зв`язку з цими подіями від позивача пішла дружина з малолітнім сином, внаслідок чого у нього не було можливості брати участь в житті дитини. В результаті душевних переживань і психологічної травми, позивач став страждати безсонням, депресією і сильними головними болями.

З 05.12.2016 року по 12.12.2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Болградскої ЦРБ Одеській області. З 15.06.2017 року по 04.07.2017 року знаходився три дні в реанімації в м.Одеса, потім на тривалому лікуванні в Одеський обласній кліничній лікарні. За місцем проживання позивача тричі робилися необгрунтовані обшуки. Під час слідчих дій він отримував від працівників поліції погрози.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат із урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Щодо порядку стягнення грошових коштів, суд першої інстанції вірно зазначив наступне.

Згідно з Положенням про Державне казначейство, затвердженим постановою КМУ від 21.12.2005 року № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного Кодексу - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України "Про державний бюджет України".

Отже, відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", провадиться за рахунок коштів державного бюджету, тобто грошові суми відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Також, відповідно до вимог статті 1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, що слідчі дії - обшуки, про які зазначає ОСОБА_1 , проведено в рамках розслідування кримінальних проваджень № 0000652 та № 0000467 та № 0000571 на підставі ухвал слідчого судді Болградського районного суду Одеської області від 30.09.2015 року, від 05.09.2016 року та від 30.11.2018 року відповідно. За таких умов, оцінку обґрунтованості підстав для обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 надано слідчим суддею в рамках КПК України, а позивачем не надано доказів щодо подальшого їх оскарження у відповідному порядку та визнання протиправними.

За таких умов, на переконання суду, ОСОБА_1 не обгрунтовано вимогу про стягнення шкоди, спричиненої в результаті обшуків у зазначених кримінальних провадженнях, оскільки їх проведено в передбаченому законом порядку, а права позивача при цьому не порушено.

Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Так, позивач перебував під слідством та судом у період часу з 23.09.2016 року до 26.09.2017 року, що складає 12 місяців та 3 дні.

Мінімальний місячний розмір заробітної плати з 1 січня 2020 року складає 4723 грн., що встановлено ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ.

Тобто, сума моральної шкоди могла б становити 57148 грн. (за кожен місяць перебування під слідством - 4723 грн. * 12 міс. 3 дні = 57148,3 грн.), про відшкодування якої вправі ставити питання позивач.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. дійсно не обґрунтовані та задоволенню не підлягали.

При цьому, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди.

Згідно ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, свідомо, з метою перешкодити встановленню істини. Якщо ж особа здійснила самообмову не власною волею, а під погрозою чи в результаті насильства, такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова.

Будь яких доказів того, що визнання ОСОБА_1 своєї вини під час допиту в якості підозрюваного, під час укладення угоди про визнання винуватості або під час її розгляду судом встановлено, як таке, що зроблено під тиском правоохоронних органів позивачем не наведено. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Враховуючи, що в додатках до позову відсутні докази, що позивач звертався до органів прокуратури щодо неправомірних дій працівників поліції при розслідуванні кримінального провадження № 0000467, то, на переконання суду, зазначені обставини вказують на те, що позивач добровільно перешкоджав з`ясуванню істини та сприяв притягненню його до кримінальної відповідальності, що підтверджується угодою про визнання винуватості від 29.09.2016, а тому право на відшкодування шкоди у ОСОБА_1 , наразі, відсутнє.

Аналогічної думки дійшов Верховний суд у справі № 704/696/16-ц у постанові від 25.04.2019 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 червня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк