Справа № 951/166/20
Провадження №2/603/36/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого-судді Галіяна І.М.

секретаря судового засідання - Захарчишин М.В., Чікало В.Б.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду цивільну справу №951/166/20

позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом): адвокат Прийдун Володимир Михайлович

відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 ,

представник відповідача (позивач за зустрічним позовом): адвокат Темех Ігор Теодозійович, Горський Олег Іванович

предмет позову: стягнення боргу за договором позики,

зустрічний позов: визнання недійсним правочину

за участі

позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) - Прийдун В.М.

відповідача (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_2

представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Горського О.І.

свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 з урахуванням змін до позову від 18.11.2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що 07 березня 2018 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4500 доларів США, що еквівалентно 110388,00 грн., на строк до 01 жовтня 2019 року, про що останній власноруч написав розписку. Відповідач ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу, а тому ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 4500 доларів США, що еквівалентно 127972,00 грн, заборгованих за договором позики, 23392,00 гривні за прострочення виконання зобов`язання, 3544,00 гривні - 3% річних від простроченої суми та 3076,00 гривень інфляційних витрат, а всього на загальну суму 157984,00 гривні.

29 вересня 2020 року відповідач по справі ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, посилаючись на те, що до нього був застосований психологічний тиск з боку ОСОБА_1 та її юриста ОСОБА_4 з метою примусити його до вчинення правочину. Зазначений договір позики (розписки) не відповідав його внутрішній волі, був укладений під впливом психологічного тиску щодо нього та його родичів без фактичної передачі грошей, а лише з наміром припинити вимоги, що виражалися у агресивній істеричній поведінці ОСОБА_1 щодо повернення їй проданого ним у 2008 році й вилученого у сімї ОСОБА_8 у 2016 році автомобіля «Нива Шевроле».

Процесуальні рішення в справі

14.08.2020 року з Козівського районного суду Тернопільської області до Монастириського районного суду Тернопільської області надійшли матеріали цивільної справи за підсудністю, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

18.08.2020 року ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області Галіяна І.М. відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

16.09.2020 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області задоволено заяву відповідача про продовження йому процесуального строку встановленого ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 18.08.2020 року про відкриття провадження у справі до 30.09.2020 року.

29.09.2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву, згідно якої останній просить визнати недійсним договір позики, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 07.03.2018 року.

08.10.2020 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області об`єднано в одне провадження вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом з вимогами за первісним позовом ОСОБА_1

21.10.2020 року представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву про визнання недійсним правочину, згідно якого просить відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав зазначених у ньому.

02.11.2020 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області задоволено клопотання представника відповідача про усунення представника позивача ОСОБА_4 від представлення інтересів позивача ОСОБА_1

03.11.2020 року відповідачем подано відповідь на відзив.

18.11.2020 року позивачем подано заяву про уточнення і збільшення позовних вимог.

23.12.2020 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

27 квітня 2021 року, у зв`язку з вімовою позивача від позовних вимог про стягнення 23392,00 грн за прострочення виконання зобов`язань та 3076 грн інфляційних витрат, судом постановлено ухвалу про закриття провадження в цій частині.

Позиції сторін

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити з підстав, зазначених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) Прийдун В.М. в судовому засіданні заявлений позов підтримав та пояснив, що через те, що ОСОБА_2 не виконав умови договору позики та не повернув позичених грошей у термін, зазначений в розписці, його довірителька змушена звертатись до суду з даним позовом про виконання договірних зобов`язань та стягнення боргу. У звязку із неповерненням суми боргу, позивач за первинним позовом просив стягнути 3 % річних. Суму річних відсотків просила стягнути з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня подання позову.

Окрім цього, 22 квітня 2021 року позивач відмовилася від позовних вимог про стягнення 23 392 грн за прострочення виконання зобовязань та 3076 грн інфляційних витрат.

Щодо зустрічного позову, Прийдун В.М. вважає, що він не підлягає задоволенню, оскільки відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 власноручно та в присутності свідка ОСОБА_4 отримав 4500 доларів США написавши розписку про їх отримання та зобов`язався їх повернути до 01.10.2019 року.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений до нього позов про стягнення боргу не визнав, просив визнати недійсним та укладеним внаслідок насильства договір позики, укладений між ним та ОСОБА_1 07.03.2018 року.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) Темех І.Т. та Горський О.І. в судовому засіданні зустрічний позов про визнання недійсним правочину підтримали та пояснили, що договір позики не відповідав внутрішній волі довірителя, був укладений під впривом психологічного тиску та без фактичної передачі грошей. Просили у задоволенні первинного позову відмовити.

При обгрунтуванні зустрічного позову зазначали, що розписка дійсно ОСОБА_2 писалася, втім кошти ним неотримувалися, оскільки сума 4500 доларів США це сума оціненої гарантії за його сприяння у поверненні, вилученого в 2016 році у сім`ї ОСОБА_8 , автомобіля Нива Шевроле, який у грудні 2008 року чоловіком ОСОБА_1 було придбано по довіреності у громадянки ОСОБА_11 , який напередодні по довіреності придбано ОСОБА_2 у цієї ж громадянки.

Встановлені судом обставини

07 березня 2018 року ОСОБА_2 власноруч складена розписка, згідно з якою ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 4500 доларів США і зобов`язався повернути до 01 жовтня 2019 року.

Факт складання вказаної розписки ОСОБА_2 не оспорював.

Судом також установлено, що ОСОБА_2 не звертався до правоохоронних органів з приводу вчинення щодо нього незаконних дій з метою примусового спонукання його до укладення договору позики, що підтверджується відповіддю із органів поліції та визнанням цієї обставини як ОСОБА_2 так і його представниками у судовому засіданні.

ОСОБА_2 , надаючи показання як свідок, у судовому засіданні не міг ствердно відповісти у чому конкретно виражалося психологічне насильство ОСОБА_1 чи інших осіб щодо нього.

Допитані з ініціативи ОСОБА_2 свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (рідний брат, сестра та дружина) також вказали, що їм не відомо про те, що до ОСОБА_2 застосовувалося будь-яке насильство психологічного чи іншого характеру з метою змусити до написання розписки.

Окрім цього, рідний брат ОСОБА_2 свідок- ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що неодноразово надавав братові фінансову допомогу коли у нього була скрута (від 100 до 1200 доларів США), в тому числі погашав за нього банківський кредит. Про борг брата перед ОСОБА_1 йому не було відомо. ОСОБА_2 не звертався до нього із проханням позичити 4500 доларів США. Аналогічні за змістом показання надала рідна сестра ОСОБА_6 .

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками, договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Повертаючись до обставин справи слід наголосити, що судом встановлено факт власноручного складенння 07 березня 2018 року ОСОБА_2 розписки, згідно з якою останній узяв в борг у ОСОБА_1 4500 доларів США і зобов`язався повернути до 01 жовтня 2019 року.

Тобто наявність боргової розписки свідчить про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Три проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Як убачається із позову та пояснень ОСОБА_1 та її представника, вона просила вираховувати три проценти річних з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня уточнених нею позовних вимог, а не - ухвалення рішення.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4500 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02 жовтня 2019 року до дня уточнення позивачкою позовних вимог, тобто до 31 жовтня 2020 року (а.с. 84-85), що становить 396 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 4500 доларів США х 396 днів х 3 : 100 : 365 = 146,46 доларів США.

Отже встановивши, що ОСОБА_2 у строк, визначений договором, не повернув грошові кошти, які отримав у борг, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

Суд критично оцінює зауваження представника ОСОБА_2 адвоката - Горського О.І. щодо неможливості стягнення річних у іноземній валюті, через те що про це не вказано у позові, оскільки ОСОБА_1 та її представник про це зазначили в судових дебатах і це відповідає вищевказаним нормам права й правовій позиції Великої Палати Верховного Суду (Справа № 373/2054/16-ц). Окрім цього, це не суперечить засадам диспозитивності, змагальності цивільного процесу й відповідає меті цивільного судочинства, яка у частині першій статті 2 ЦПК України визначена як ефективний захист прав (інтересів).

Що стосується позовних вимог про стягнення еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд у цьому відмовляє, адже як слідує із постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18: «… зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні».

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що отримання коштів та складення розписки від 07 березня 2018 року відбувалося внаслідок застосування психологічного насильства.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), слід враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Цей принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд виходить з того, що оскільки позивач за зустрічним позовом стверджував, що боргового зобов`язання не виникло, адже він кошти не отримував, а боргова розписка написана ним під психологічним тиском, то саме йому і необхідно довести за допомогою належних, достатніх та допустимих доказів ту обставину, що мав місце психологічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які він не бажав вчинити без наявності психічних страждань. Також необхідно як у позові так і при наданні пояснень у суді ствердно указати у чому конкретно виражалося психологічне насильство (залякування, погроза вбивством або заподіянням тілесних ушкоджень позивачу чи його близьким тощо) та підтвердити це доказами.

Натомість, проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що скоріш за все факт написання боргової розписки ОСОБА_2 під психологічним тиском імовірніше не мав місця, чим мав.

Так, змістом розписки, яка власноручно складена ОСОБА_2 , що ним визнається, підтверджуються істотні умови договору (предмет правочину, зобов`язання за ним та строки його виконання). Факт отримання ОСОБА_2 коштів підтверджується самою розпискою, адже розписка як борговий документ видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, а наявність психологічного тиску щодо спонукання до написання розписки не підтверджується жодними доказами.

Більше того, посилання ОСОБА_2 на психологічний тиск без указання у чому саме він виражався не є для суду переконливим, адже породжує обгрунтований сумнів у істиності таких тверджень.

Окрім цього, посилання ОСОБА_2 та його представників на нібито інші відмінні від відносин позики обставини (боргова розписка надавалася як гарантія повернення сім`ї ОСОБА_8 вилученого автомобіля), суд вважає скоріш сумнівними та надуманими, ніж достовірними.

Більше того, якщо поставити на місце відповідача ОСОБА_2 будь-яку розумну людину і змоделювати її поведінку за обставин спонукання скласти боргову розписку під впливом психологічного тиску, то розумним буде очікувати від такої особи вчинення заходів протидії, а саме повідомити про це правоохоронні органи, намагатися захистити себе в цивільно-правовому порядку через визнання такого правочину недійсним. Разом з тим, ОСОБА_2 жодних таких дій не вчиняв, а з позовом звернувся лише після того коли ОСОБА_1 ініціювала в судовому порядку позов проти нього, тобто через два з половиною роки з часу укладення оспорюваного правочину, що ставить під сумнів чесність та добросовісність поведінки ОСОБА_2 .

Отже, враховуючи вищевказані норми матеріального права, належним чином дослідивши зміст розписки, суд дійшов переконання про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав їх недоведеності.

Судові витрати

Судовий збір

Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи що у позов задоволено частково, від частини вимог позивачка відмовилася, судовий збір сплачений позивачем підлягає відшкодуванню у розмірі 1321,91 грн.

Витрати на правничу допомогу

Позивачем ОСОБА_1 заявлено про стягнення з відповідача ОСОБА_2 7000,00 грн витрат на правову допомогу.

Представник ОСОБА_2 заперечив щодо стягнення цих витрат, однак указав, що коли суд дійде переконання щодо стагнення таких витрат, то слід урахувати, що витрати є неспівмірними із виконаною роботою адвоката й підлягають зменшенню.

Вирішуючи це питання суд виходить з такого.

У частинах першій, другій статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 був адвокат Прийдун В.М. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з судовим розглядом позову на суму 7 000,00 грн додано такі документи: угоду про надання правової допомоги від 14.12.2020 року; акт виконання та прийняття робіт (надання юридичних послуг від 21 квітня 2021 року; квитанція прибуткового касового ордера від 14 грудня 2020 року на суму 4000,00 грн та квитанція прибуткового касового ордера від 21 квітня 2021 року на суму 3000,00 грн.

Із угоди про надання правової допомоги слідує, що клієнт ОСОБА_1 по справі про стягнення боргу за договором позики та адвокат Прийдун В.М. уклали угоду про надання адвокатом правової допомоги на стадії судового розгляду. Клієнт взяла на себе зобовязання оплатити адвокату гонорар за взаємним погодженням сторін. На момент укладення угоди клієнт внесла гонорар в сумі 4000,00 грн, інші витрати в сумі 3000,00 грн клієнт внесла 21 квітня 2021 року.

Згідно акту виконання та прийняття робіт (надання юридичних послуг) 21 квітня 2021 року вбачається, що адвокат Прийдун В.М. належно виконав і якісно надав клієнту кваліфіковану юридичну допомогу. У акті також було обумовлено, що між сторонами була узгоджена вартість за прийняття адвокатом участі в судовому засідання у розмірі - 500 грн.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 137 ЦПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів вищеуказаних норм права та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 вищеуказаного Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З огляду на викладене, вирішуючи чи є розмір витрат відповідача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, суд враховує, що під час розгляду справи позиція позивача не змінювалася, за винятком відмови від двох позовних вимог, а представництво його інтересів здійснювалося адвокатом Прийдуном В.М. лише під час судового розгляду. Ні позову ні інших змагальних документів, адвокатом Прийдуном В.М. не складалося, адже ці процесуальні документи виготовлялися до укладення угоди із адвокатом і правова позиція позивача вже була сформована до залучення його до розгляду справи.

Між тим, доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

При цьому суд враховує, що адвокат Прийдун В.М. приймав п`ять разів участь у судових засіданнях загальна тривалість яких склала 5 год 37 хв, що підтверджується протоколами вказаних судових засідань.

Отже, розглянувши заяву про стягнення заявлених позивачем витрат на правову допомогу, дослідивши додані документи, суд вважає, що розмір заявлених позивачкою ОСОБА_1 витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 7 000,00 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у суді першої інстанції, отже їх розмір є необґрунтованим у зазначеному вище розмірі.

Ураховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, суд, керуючись статтею 137 ЦПК України, дійшов висновку, що витрати позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді першої інстанції підлягають задоволенню частково у сумі 3 000 грн, які належить стягнути з відповідача ОСОБА_2 ..

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 12, 18, 81, 141, 280, 282, ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та трьох процентів річних за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 146 (сто сорок шість) доларів 46 центів США, що складає 3% річних за договором позики від 07 березня 2018 року, за період з 02 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1321 (тисячу триста двадцять одну) грн. 91 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним та укладеним внаслідок насильства договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 07.03.2018 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі ухвалення рішення за відсутності учасників справи протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення чи ухвалення рішення за відсутності учасників справи або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.05.2021 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), проживаючої за адресою: с.Кальне Козівського району Тернопільська область, 47672.

Представник позивача: адвокат Темех Ігор Теодозійович (Свідоцтво №485 від 27.10.2016 року, РНОКПП НОМЕР_2 ), місцезнаходження якого: АДРЕСА_1 .

Адвокат Прийдун Володимир Михайлович (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №58 від18.06.1993 року, Ордер серії ТР №006848 від 15.12.2020 року на надання правової допомоги), місцезнаходження якого: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), проживаючий за адресою: с.Криниця Чортківського (Монастириського) району Тернопільської області, 48305.

Представник відповідача: адвокат Горський Олег Іванович (Свідоцтво №712 від 15.06.2012 року про право на заняття адвокатською діяльністю, Ордер серії ТР №066495 на надання правової допомоги), місцезнаходження якого: АДРЕСА_3 .

Суддя І. М. Галіян