Справа № 204/8197/20
Провадження № 2/204/548/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(з а о ч н е)

17 травня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Сокола Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 січня 2013 року, у сумі 15935 гривень 68 копійок, станом на 26 жовтня 2020 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 12882 гривні 94 копійки, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 804 гривні 16 копійок та заборгованості простроченими відсотками у сумі 2248 гривень 58 копійок (а. с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 23 січня 2013 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 13000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 26 жовтня 2020 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 15935 гривень 68 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 12882 гривні 94 копійки, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 804 гривні 16 копійок та заборгованості простроченими відсотками у сумі 2248 гривень 58 копійок, яку позивач прохає стягнути із ОСОБА_1 разом із судовими витратами у сумі 2102 гривні (а. с. 1-9).

Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 55).

13 січня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 08 грудня 2020 року, позивачем усунуто (а. с. 57-112).

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 00 хвилин 17 березня 2021 року (а. с. 115), яка надіслана учасникам справи 02 лютого 2021 року за вихідним № 5107/21-вих/2/204/548/21. 30 березня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким відповідачу направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 119).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 4, 60, 65), в якій зазначив про те, що позов підтримує в повному обсязі, прохає суд його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 120), про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.

Судом встановлено, що 23 січня 2013 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 23 січня 2013 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 26 жовтня 2020 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 15935 гривень 68 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 12882 гривні 94 копійки, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 804 гривні 16 копійок та заборгованості простроченими відсотками у сумі 2248 гривень 58 копійок (а. с. 5-9).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розміщені в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг від 23 січня 2013 року. Вказана Анкета-заява підписана 23 січня 2013 року від імені ОСОБА_1 (а. с. 12 на звороті).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 12), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, а також висловлено його бажання отримати платіжну карту «Універсальна». У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та погодилав з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 23 січня 2012 року (а. с. 13 та на звороті).

Натомість, жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту вказана заява не містить. Також не вказано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому, не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 23 січня 2013 року. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався

Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua, виписку про затвердження Умов та правил надання банківських послуг для АТ КБ «Приватбанк» і всіх дочірніх банків та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, відсотковими ставками, обов`язковими щомісячними платежами та пенею, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» (а. с. 13), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього, а з наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток №№ НОМЕР_1 від 23 січня 2013 року, 792048 від 08 лютого 2017 року та 411299 від 19 липня 2018 року, не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 23 січня 2013 року.

Крім того, з тих підстав, що надані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпис позичальника, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18).

Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Так, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк », розміщений на сайті www.privatbank.ua та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 січня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17.

Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо.

Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за три різні періоди (з 23 січня 2013 року станом на 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року станом на 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року станом на 26 жовтня 2020 року) та у різних формах із зазначенням різних відомостей (які в одному розрахунку є, а в іншому відсутні), що позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка.

Крім того, судом встановлено, що у наданих банком розрахунках, зазначені різні відсоткові ставки у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 23 січня 2013 року станом на 31 травня 2015 року процентна ставка (поточна) 30 % та (прострочена) 30 %; з 01 червня 2015 року станом на 30 червня 2019 року процентна ставка 0-3,6 %; з 01 липня 2019 року станом на 26 жовтня 2020 року процентна ставка 3,4-3,5 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 7,0-3,4 %, процентна ставка на прострочений кредит 84,00-40,80 %), що також позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка.

Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема з березня по грудень 2020 року, здійснювалося нарахування відповідачці штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі.

Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги.

Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 804 гривні 16 копійок та заборгованості простроченими відсотками у сумі 2248 гривень 58 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог.

Таким чином, суд вважає не доведеним погодження між сторонами розміру штрафних санкцій, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8265 гривень 14 копійок суд зазначає наступне.

З наданої позивачем виписки по карткових рахунках відповідача вбачається, що 23 січня 2013 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 гривень за карткою № НОМЕР_2 , який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 06 травня 2014 року збільшено до 2000 гривень, 22 вересня 2014 року зменшено до 0 гривень. Натомість, відомості щодо подальшого встановлення та збільшення кредитного ліміту за карткою № НОМЕР_2 , зокрема: 08 лютого 2017 року (встановлено у розмірі 0 гривень) 17 липня 2018 року (збільшення до 1000 гривень) та 23 липня 2018 року (збільшення до 13000 гривень) стосується іншої картки № 792048. Крім того, відомості щодо зменшення/збільшення кредитного ліміту: 05 лютого 2020 року (зменшення до 13000 гривень), 21 лютого 2020 року (зменшення до 12995 гривень 45 копійок), 13 березня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 24 березня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 07 квітня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 08 квітня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 22 квітня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 04 травня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 15 травня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 26 травня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 10 червня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок), 26 червня 2020 року (зменшення до 12431 гривні 10 копійок)та 01 липня 2020 року (зменшення до 0 гривень) випискою по картковим рахункам відповідача взагалі (по будь-яким його карткам) не підтверджено.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.

Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 23 січня 2013 року та кредитного договору б/н від 23 січня 2013 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти.

Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 23 січня 2013 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 23 січня 2013 року по 01 жовтня 2020 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 26 жовтня 2020 року. Тобто вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за казаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості.

Натомість, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23 січня 2012 року, який надано позивачем вбачається (а. с. 5-9), що відповідачем, у зазначений період часу з 01 червня 2015 року по 26 жовтня 2020 року погашено заборгованість: за тілом кредиту 11422 гривні 09 копійок, за простроченим тілом кредиту 3067 гривень 92 копійки та пені 350 гривень. Сума внесених відповідачем грошових кошів за тілом кредиту значно перевищує заявлену позивачем вимогу за тілом кредиту в сумі 8265 гривень 14 копійок.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, а тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу відповідачу не є можливим, суд вважає доводи позивача щодо розміру нарахованих сум такими, що не підтверджені належними та достатніми доказами, через що вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 квітня 2015 року, через що підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна