Справа № 199/2928/21
(2/199/2276/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

07.06.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з серпня 2020 року він був прийнятий на роботу на посаду провідного агронома виробничого відділу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». 25 серпня 2020 року наказом виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» №108-к/тр на позивача було покладено виконання обов`язків за посадою директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», тимчасово, без звільнення від його основних обов`язків. 12 жовтня 2020 року наказом виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» №125-к/тр позивача було переведено з посади провідного агронома виробничого відділу Державного підприємства на посаду виконуючого обов`язки директора, з окладом згідно штатного розкладу. 11 січня 2021 року позивач подав роботодавцю заяву про звільнення з посади виконуючого обов`язки директора. При цьому, як зазначає позивач, він не узгоджував із роботодавцем дату свого звільнення, оскільки написання заяви відбулося внаслідок існування особистих непорозумінь з керівництвом, проте фактичної волі бути звільненим саме в той день позивач не виявив.

11 січня 2021 року жодних розрахунків із ним не здійснювалося, наказів не вручалося, жодних інших дій, які б могли свідчити про звільнення позивача роботодавцем не вчинялося. 10 лютого 2021 року на банківську картку позивача було зараховано 25557,95 грн., що було сприйнято позивачем як додаткове підтвердження факту перебування у трудових відносинах.

23 березня 2021 року позивач отримав копію наказу від 11.01.2021 року №1-к/тр, з якого дізнався про те, що його було звільнено фактично в день складення ним заяви, хоча такої угоди між сторонами трудових правовідносин досягнуто не було. Позивач також зазначає, що незаконне звільнення позивача з посади виконуючого обов`язки директора спричинило істотну моральну шкоду, що виявилася у глибоких душевних стражданнях внаслідок явного порушення права на працю. Неправомірні дії відповідача в частині звільнення з роботи призвели до вимушених змін в організації життя позивача, позбавили його очікуваного доходу та можливості належним чином утримувати родину. У зв`язку з викладеним позивач просив суд визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 11 січня 2021 року №1-к/тр про звільнення, поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора з 12 січня 2021 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року, моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10400,00 грн., витрати на правову допомогу адвоката у вигляді гонорару успіху в розмірі 10000,00 грн. Крім того подав заяву про поновлення йому строку звернення до суду з даним позов, який ним був пропущений через хворобу його дітей на Covid-19.

Представник відповідача подав суду відзив на позов, в якому зазначив, що 11.01.2021 ДП «ЦСЕНСМ» у зв`язку із заявою позивача від 11.01.2021 року видано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 », з яким позивач ознайомився того ж дня, того ж дня позивачу було видано трудову книжку, будь-яких заперечень у позивача не було. Позивачем пропущено строк позовної давності, а тому в позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що з серпня 2020 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду провідного агронома виробничого відділу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу».

25 серпня 2020 року наказом виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» №108-к/тр на ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків за посадою директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», тимчасово, без звільнення від його основних обов`язків.

12 жовтня 2020 року наказом виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» №125-к/тр ОСОБА_1 було переведено з посади провідного агронома виробничого відділу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на посаду виконуючого обов`язки директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», з окладом згідно штатного розкладу.

11 січня 2021 року ОСОБА_1 склав та подав роботодавцю заяву про звільнення з посади виконуючого обов`язки директора за угодою сторін.

Частиною першою статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін. В п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Верховний Суд України звернув увагу на те, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

В постанові Верховного Суду від 24.03.2020р. у справі №553/629/18 (провадження № 61-48739св18) зазначається, що при звільненні за угодою сторін, однією з основних умов його правомірності є обопільне волевиявлення як працівника, так і роботодавця. Адже, виходячи зі змісту поняття «угода», можна дійти висновку, що повинно мати місце взаємне волевиявлення сторін, аби така угода могла бути реальною.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31.10.2019р. у справі №1340/6082/18 та постанові Верховного Суду від 05.03.2020р. у справі №524/466/17, де суд визначає поняття волевиявлення, як засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій» та поняття «угода», як «дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.

Відсутність у даному випадку узгодженої дати звільнення свідчить про відсутність обопільного волевиявлення між сторонами, в той час, як за умовами п.1 ст.36 КЗпП України важлива наявність саме взаємної згоди на звільнення та визначення умов такого звільнення, в тому числі і його дати. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 11 січня 2021 року №1-к/тр про звільнення позивачаз посади виконуючого обов`язки директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу».

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 8, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених винним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки відповідача від 16.04.2021 року заробітна плата відповідача за листопад 2020 року 43957,83 грн., за грудень 14410,05 грн., отже середньоденний (годинний) заробіток, з урахуванням 43 робочих днів за місяць становить 1579,4 грн. Отже за період часу з 12 січня 2021 року по 07 червня 2021 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 161098,80 грн. (1579,4 грн.*102 робочих дня), які підлягають стягненню з відповідача.

Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. У пункті 13 постанови судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Stankov v. Bulgaria від 12 липня 2007 року, § 62).

Таким чином, враховуючи глибину і тривалість моральних страждань позивача, те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, позивач вимушений прикладати зусилля для захисту своїх прав, звертаючись до суду з позовом, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 1000,00 грн.

Щодо строку звернення до суду з позовом суд приходить до наступного.

Згідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID19)» Кодекс законів про працю України доповнено главою XIX, згідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від від 09 грудня 2020 р. № 1236 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). 17 лютого 2021 року Кабінет Міністрів схвалив постанову про встановлення в Україні адаптивного карантину до 30 квітня 2021 року, 24.04.2021 набрала чинності постанова КМУ №405, якою продовжено дію надзвичайної ситуації та загальнонаціонального карантину на території України до 30 червня 2021 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду не пропущено.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно до ч. 3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згіднодо ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду надано - договір про надання правової допомоги № 77/21 від 12 квітня 2021 року, детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом від 16.04.2021 року, квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 10400,00 грн., в матеріалах справи також наявний ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1066184 від 16.04.2021 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1926.

Разом з тим, суд вважає, що розмір правничої допомоги адвоката є значно завищеним та не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, на що також вказує представник відповідача у своєму відзиві та з чим погоджується суд, тому розмір судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню, слід зменшити до 5000,00 грн. з урахуванням гонорару успіху.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору на користь позивача в розмірі 2724,00 грн.

Керуючись ст.ст.263-265,274-279,430 ЦПК України, ст.ст. 40, 233, 235 КЗпП України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,- задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ від 11 січня 2021 року №1-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу».

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) посаді виконуючого обов`язки директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу».

Стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (м. Київ, вулиця Ямська, 32, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 161098,80 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., а також судові витрати по справі, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судового збору в розмірі 2724,00 грн., а всього 169822 (сто шістдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 80 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Дніпропетровської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» та стягнення заробітної плати ОСОБА_1 в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: