Номер провадження: 22-ц/813/5465/21
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року (одноособово суддя Погрібний С.О). у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним іпотечного договору, за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поведьонкової Ірини Іванівни та Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як Органу опіки та піклування,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

14.08.2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, і, уточнивши позов Банк просив: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором №1565 від 13.09.2007 року у розмірі 619 869,68 доларів США, з яких: прострочений основний борг за кредитом в розмірі 323 000,0 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.07.2015 року у розмірі 296 869,68 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом у період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року у розмірі 4 203 815,28 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року у розмірі 3 788 336,64 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року у розмірі 368 865,02 гривень - звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.09.2007 року за реєстровим №2337 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 184,6 м2, житловою площею 134,5 м2, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2000 року за реєстровим №5-339, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3 581 400 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

Між Банком та ОСОБА_2 13.09.2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565, відповідно до п. 1.1. якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 323 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних у строк до 13.09.2017 року. При цьому, відповідно до п. 5.2. кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язується сплатити на користь Банка пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення. Пунктом 7.8. кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, до трьох років для всіх грошових зобов`язань позичальника, що передбачені умовами цього договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 13.09.2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого Банку передано в іпотеку нерухоме майно: 6-ти кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2000 року.

У зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору, в нього виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 01.08.2015 року складала 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив про задоволення позову.

27.10.2015 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом про визнання недійсним іпотечного договору від 13.09.2007 року, укладеного між нею та Банком і виключення спірної квратири з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.

Зустрічний позов обґрунтовано наступним.

Між Банком та ОСОБА_1 13.09.2007 року, у порядку забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, укладений іпотечний договір. На момент реєстрації договору іпотеки разом із ОСОБА_1 мешкали їхні троє дітей: ОСОБА_4 , 1994 року народження; ОСОБА_5 , 1996 року народження; ОСОБА_6 , 1998 року народження, які були зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки. Під час укладення іпотечного договору органом опіки та піклування не надавалась попередня згода на його укладення, що є підставою для визнання недійсним договору іпотеки.

Сторони не приймали участі у судовому засіданні 18.01.2017 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2017 року позов Банка задоволений, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову. Суд, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року в загальній сумі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 323 000 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,04 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень, - звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.09.2007 року, 6-ти кімнатну квартиру АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, від 20.03. за реєстровим №5-339, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 24.04.2000 року у реєстровій книзі під №232пр, стр. 142-р.№373, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу 3 581 400,0 гривень. З ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частках суд стягнув на користь Банка судові витрати у розмірі 3 654 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційних скарг)

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 18.01.2017 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову Банку у позові і про задоволення зустрічного позову, посилаючись на незаконність рішення суду.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Між Банком та ОСОБА_2 13.09.2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565. У порядку забезпечення виконання зобов`язань 13.09.2007 року між Банком та ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір, предметом якого є 6-ти кімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2000 року.

Згідно кредитного договору (а.с. 10-13), ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно іпотечного договору (а.с. 15-16), ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . На момент реєстрації договору іпотеки разом із відповідачами проживали їхні троє дітей: ОСОБА_4 , 1994 р.н., ОСОБА_5 , 1996 р.н.. ОСОБА_6 , 1998 р.н.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За змістом статі 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Виходячи із положень статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов`язковою.

Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6- 392цс 15 від 16.09.2015 року та у постанові Верховного Суду України № 6-396ц 15 від 01.07.2015 року.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору від 13.09.2007 року стосовно квартири АДРЕСА_1 , в якій проживали та були зареєстровані діти 1994 р.н., 1996 р.н. та 1998 р.н., є підставою для визнання такого договору недійсним, в порядку ст. 203, 215 ЦК України.

Позивач, у порушення вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед Банком; не надав суду оригінали кредитного договору від 13.09.2007 року, іпотечного договору від 13.09.2007 року, виписки за рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту.

Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України, з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, Банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинного на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Вказана позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості цілком відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі № 161/16891/15-ц.

Про існування рішення суду від 18.01.2017 року відповідачка дізналась лише

03.09.2019 року після ознайомлення її представником із матеріалами справи. Неналежне повідомлення відповідачки про розгляд справи свідчить про відсутність ознак зловживання з боку відповідачки своїми правами і є поважною причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відзив представника Банка на скаргу зазначає:

Єдиним доводом для визнання іпотечного договору недійсним є те, що на час укладення іпотечного договору у квартирі АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, нібито були зареєстровані неповнолітні діти ОСОБА_4 , 1994 року народження, ОСОБА_5 1996 року народження та ОСОБА_6 1998 року народження. Зазначений факт не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується матеріалами справи.

Супровідним листом від 22.12.2015 року на адресу суду представником Банка долучені до матеріалів цивільної справи №522/16884/15-ц копії документів, які надавались відповідачами до Банку перед укладенням іпотечного договору, в тому числі була надана копія довідки №12/1 від 12.09.2017 року про склад сім`ї, згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживала без реєстрації, інших зареєстрованих осіб у квартирі немає.

Верховним Судом України у постанові від 30.09.2015 року по справі №6- 384цс15 викладено наступну правову позицію. «Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності п.7, право користування яким мають малолітні діти, обов`язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовують, органами опіки та піклування».

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №640/1332/15ц, від 16.05.2018 року по справі №520/258/16-ц, від 03.10.2018 року по справі №212/5785/16-ц.

Крім того, матеріали справи містять відповідь відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №4/6-2545/1, згідно якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 з 21.12.2007 року, тобто вже після укладення іпотечного договору, а ОСОБА_6 , 1998 року народження, зареєстрованим чи знятим з реєстрації в м. Одесі та Одеській області не значиться.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року по справі №522/28552/13-ц за позовом Банка до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №738 від 13.09.2007 року, позовні вимоги Банка задоволено у повному обсязі та стягнуто заборгованість у сумі 668 971,58 доларів США та 23 903 624,98 гривень. Станом на сьогоднішній день зазначене рішення суду набуло чинності та ніким не оскаржено. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В суді першої інстанції приймав участь представник відповідачів адвокат Якових Є.В., який приймав участь у справі майже у всіх судових засіданнях і був повідомлений належним чином про судове засідання 18.01.2017 року, а отже подача скарги на рішення суду через два з половиною роки є зловживанням процесуальними правами з боку відповідача ОСОБА_1 та порушенням норм ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

05.06.2019 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 568 «Питання акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка набрала чинності 10.07.2019 року, відповідно до якої, в тому числі, змінено тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з публічного на приватне та змінено назву на акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» і викладено статут АТ «Ощадбанк» в новій редакції. Державна реєстрація зазначених змін в Єдиному державному реєстрі юридичних фізичних осіб - підприємців та громадських формувань була проведена 18.07.2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Між Банком та ОСОБА_2 13.09.2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565. За умовами договору: Банк зобов`язується надавати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 323 000 доларів США, що складає 1 631 150,0 гривень по курсу НБУ на 13.09.2007 року (5,05 за 1 долар США), а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період до 13.09.2009 року, на дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно ануїтентними платежами до останнього числа кожного місяця, починаючи з 13.09.2009 року. Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або договором застави (іпотеки), в тому числі, але не виключно, у випадку затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором на один календарний місяць. За порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, який сплачується пеня від суми проценту за кожний день прострочення. Сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору (п.1.1,1.2,2.2.2,5.2,7.8 кредитного договору, а.с.10-14,136-146 т.1).

У порядку забезпечення виконання зобов`язань за договором від 13.09.2007 року відновлювальної кредитної лінії №1565, 13.09.2007 року між Банком та ОСОБА_1 , як майновим поручителем ОСОБА_2 , укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2000 року, при цьому, 13.09.2007 року відповідач ОСОБА_2 надав згоду, як подружжя, яка нотаріально посвідчена, про згоду на передачу квартири в іпотеку (а.с.15,16,131-135,147-150,155 т.1).

Згідно п. 1.4 іпотечного договору, виходячи з реальної вартості предмета іпотеки та з урахуванням практичної складності реалізації, у разі невиконання зобов`язань позичальником, його заставна вартість визначається сторонами в сумі 2 335 236 гривень. Зазначена в цьому пункті сума відображає вартість предмету іпотеки на момент укладення іпотечного договору і не може бути розцінена як обмеження розміру відповідальності іпотекодавцем. Сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в обсязі, передбаченому цим договором та визначеному на момент звернення стягнення, за рахунок всієї суми, що буде виручена від розпорядження предметом застави (в тому числі, але не обмежуючись цим, реалізації та/або прийняття у власність предмета застави в порядку передбаченому чинним законодавством України).

Станом на вересень 2007 року (час укладення іпотечного договору), згідно довідки (витягу з будинкової книги про склад сім`ї і прописку) від вересня 2007 року, яку ОСОБА_1 надала Банку і нотаріусу під час укладення іпотечного договору (13.09.2007 року), у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні (а.с.88,89,151,152 т.1).

Діти відповідачів: ОСОБА_4 , 1994 року народження і ОСОБА_5 , 1996 року народження, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 21.12.2007 року, а ОСОБА_6 , 1998 року народження, станом на 10.08.2016 року, зареєстрованим/знятим з реєстрації в м. Одесі не значиться (а.с. 178-180,190 т.1).

За розрахунками Банка станом на 01.08.2015 року має місце заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року у розмірі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 323 000 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,04 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень (а.с.17-21 т.1).

14.08.2015 року Банк звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах (а.с.3-5 т.1).

27.10.2015 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом про визнання недійсним договору поруки (а.с.47-49 т.1).

16.11.2015 року представник Банка подала заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.64 т.1).

Згідно звіту про оцінку майна реєстраційний № 123940, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 03.10.2016 року, без ПДВ, становила 03 581 400 гривень (а.с.204-220 т.1)

Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року по справі №522/28552/13-ц за позовом Банка до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №738 від 13.09.2007 року, позовні вимоги Банка задоволено у повному обсязі та стягнуто заборгованість у сумі 668 971,58 доларів США та 23 903 624,98 гривень (а.с.33-35 т.2).

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного та іпотечного договорів, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про іпотеку» Законом України «Про охорону дитинства» Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов Банка виходив з того, що боржник за основним зобов`язанням порушив зобов`язання перед Банком, вартість предмету застави не перевищує загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем, що є підставою для звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах (а.с.251-254 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.

Зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки (ст. ст. 526 ч.1, 530 ч.1, 610 ч.1, 611 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

Між Банком та ОСОБА_2 з 13.09.2007 року існує зобов`язання з договору відновлювальної кредитної лінії №1565, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 323 000 доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 13.09.2017 року. Станом на 01.08.2015 року мала місце заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року у розмірі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ч.1 ЦК України).

У порядку забезпечення виконання зобов`язань за договором від 13.09.2007 року відновлювальної кредитної лінії №1565, 13.09.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 572 ч.1, 575 ч.1, 576 ч.1, 590 ч.ч.1,2 ЦК України).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 12 ч.1, 33 ч.ч.1,3 Закону України «Про іпотеку» станом на вересень 2007 року).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, у встановленому законом порядку (ст. 35 ч.ч.1,2 Закону України «Про іпотеку» станом на серпень 2015 року, час звернення Банка із позовом до суду).

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на січень 2017 року, час прийняття судом першої інстанції рішення у справі).

Зважаючи на те, що позичальник ОСОБА_2 порушив зобов`язання за договором від 13.09.2007 року відновлювальної кредитної лінії №1565, допустивши заборгованість з повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, зобов`язання за кредитним договором забезпечено квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову Банка щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції редакція ст. 39 ч.ч.1,2 Закону України «Про іпотеку» викладена у новій редакції, а саме, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З огляду на викладене, резолютивна частина рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає викладенню судом апеляційної інстанції у новій редакції.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним іпотечного договору.

ОСОБА_1 18.09.2015 року звернулась із зустрічним позовом про визнання недійсним іпотечного договору від 13.09.2007 року з підстав того, що при вчиненні оспорюваного правочину, на її думку, порушено право неповнолітніх дітей на користування квартирою, яка є предметом іпотеки і відсутня попередня згода органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, яка є обов`язковою (а.с.47-49 т.1).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 203 ч.ч.1-6, ст. 215 ч.1 ЦК України).

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч.3 ст. 17, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

В порядку забезпечення виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року, між Банком та ОСОБА_1 13.09.2007 року укладений іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено і об`єктивно підтверджується належними та допустимими доказами, що станом на 13.09.2007 року (день укладення іпотечного договору), у встановленому законом порядку, діти відповідачів: ОСОБА_4 , 1994 року народження, ОСОБА_5 , 1996 року народження і ОСОБА_6 , 1998 року народження, не були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Пункт 2.1.5. іпотечного договору від 13.09.2007 року також зазначає, що на момент підписання цього договору, предмет іпотеки нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, під забороною (арештом), заставою, податковою заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не переданий, судового спору щодо нього, а також прав та вимог, у тому числі тих, що не зареєстровані, у третіх осіб, як в межах, так і за межами України не має (а.с.15,15 зворот т.1).

Згідно листа відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №4/6-2545/1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 з 21.12.2007 року, а ОСОБА_6 , 1998 року народження, зареєстрованим чи знятим з реєстрації в м. Одесі та Одеській області не значиться.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що майновий поручитель ОСОБА_1 , укладаючи 13.09.2007 року іпотечний договір діяла недобросовісно, оскільки приховала від Банка та нотаріуса той факт, що у неї та позичальника ОСОБА_2 є 3/х неповнолітніх дітей, а також не заявила ні Банку, ні нотаріусу про можливі права її дітей на користування спірною квартирою, яка є предметом іпотеки.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування (правовий висновкоу ВСУ по справі № 6-1024цс16 від 22.06.2016 року).

Велика Палала Верховного Суду також не вважає підставою недійсності спірних правочинів посилання позивача на начебто допущені при укладенні договорів порушення, які полягають в укладенні цих правочинів без попереднього дозволу органу опіки та піклування, зважаючи на факт реєстрації в житловому будинку двох малолітніх дітей, виходячи з такого. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (п.п.88,89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2020 року по справі № 757/13243/17).

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника ОСОБА_1 у скарзі, що: згідно кредитного договору ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 ., а згідно іпотечного договору ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 і на момент реєстрації договору іпотеки разом із відповідачами проживали троє їх дітей: ОСОБА_4 , 1994 р.н., ОСОБА_5 , 1996 р.н.. ОСОБА_6 , 1998 р.н.; правочин вчинено без попередньої згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання такого договору недійсним у порядку ст. 203, 215 ЦК України; позивач не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед Банком, не надав суду оригінали кредитного договору від 13.09.2007 року, іпотечного договору від 13.09.2007 року, виписки за рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту, - до уваги не приймаються.

Оспорюваний іпотечний договір укладений 13.09.2007 року. Згідно відомостей відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 з 21.12.2007 року, а ОСОБА_6 , 1998 року народження, зареєстрованим чи знятим з реєстрації в м. Одесі та Одеській області станом на 22.08.201 року не значиться.

Наведене свідчить про те, що діти відповідачів, які на час укладення іпотечного договору не були зареєстровані у спірній квартирі, не мали права користування нею.

Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітні діти відповідача ОСОБА_2 під час укладення договорів іпотеки не були зареєстровані у спірному житловому будинку, право користування ним не мали. З огляду на викладене, у разі задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме спірний житловий будинок, права малолітніх дітей порушені не будуть (постанова ВС від 16.05.2018 року по справі № 520/258/16-ц).

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки від 29 травня 2008 року недійсним, оскільки укладення договору іпотеки матір`ю позивача, яка добровільно погодилась на його укладення, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права позивача на користування квартирою АДРЕСА_1. При укладенні спірного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було, а тому відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвела до погіршення житлових прав дитини (постанова ВС від 03.10.2018 року по справі № 212/5785/16-ц).

Згідно розрахунків Банка, станом на 01.08.2015 року має місце заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року у розмірі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 323 000 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,04 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ст. 81 ч.ч.1,5,7 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції приймав участь представник відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , на підставі довіреностей від 26.04.2013 року зі строком дії 10 років, адвокат Якових Є.В. (а.с.36-40,97,109,126,170-171,188,242-244 т.1).

Протягом розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_7 не ставив під сумнів наявність зобов`язань між Банком та відповідачами за кредитним і іпотечним договорами від 13.09.2007 року, отримання позичальником кредитних коштів, а також наявність та розмір заборгованості за кредитним договором. У встановленому законом порядку, представник відповідачів не вимагав витребувати у Банка оригінали кредитного та іпотечного договорів від 13.09.2007 року, оригінали доказів отримання кредиту позичальником, виписок по рахункам тощо, не надав суду своїх контррозрахунків, а також належних та допустимих доказів на підтвердження повного або часткового виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року.

Всупереч ст. 81 ч.1 ЦПК України, відповідачка не спростувала розрахунки Банка щодо наявності заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року станом на 01.08.2015 року у розмірі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень.

Доводи представника Банка у відзиві, що розмір заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року, у встановленому законом порядку, не спростовано і відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору, прийняті до уваги, що є підставою для залишення без задоволення апеляційної скарги.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позичальник порушив зобов`язанння за кредитним договором, у зв`язку з чим суд захистив порушене право Банка шляхом задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивачка ОСОБА_1 за зустрічним позовом не довела позовних вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення її прав, за захистом яких вона звернулася до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.ч.1,2,4 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банка щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення суду в цій частині відповідає обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права. Разом з тим, оскільки на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ст. 39 ч.2 Закону України «Про іпотеку» зазначає, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні, резолютивна частина рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з викладенням у новій редакції.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів залишає без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , тому вона не має права на відшкодування судових витрат. Витрати Банка можуть бути відшкодовані відповідно до ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 372 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382,383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року в частинізадоволення позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки- змінити, виклавши резолютивну частину рішення у цій частині в новій редакції:

Позовну заяву акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 у загальній сумі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 323 000 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,04 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень, -

звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І.: на шестикімнатну квартиру, загальною площею 184,6 м2, житловою площею 134,5м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Сімаченко С.Л., державним нотаріусом першої одеської державної нотаріальної контори 20.03.2000 року за реєстровим №5-339, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 24.04.2000 року у реєстровій книзі під №232пр, стр. 142-р.№373, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним іпотечного договору, а також в частині стягнення судових витрат - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови суду складено 30.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська