Справа № 308/5868/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Івашко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

за участю:

представника позивача адвоката Ковальчук О.В.,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Ковальчук Олеся Василівна звернулася в інтересах ОСОБА_1 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває у шлюбі, однак, після чергової сварки, покинула останнього з двома їхніми малолітніми дітьми. Разом з собою встигла зібрати тільки пару сумок з найнеобхіднішими речами та поїхала до своєї мами. Однак, впродовж двох років вона та двоє малолітніх дітей позбавлені права користуватися своїм майном, одягом, подарунками та речами побуту, оскільки відповідач категорично відмовляється їх повертати.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на те, що викладені у позовній заяві доводи не відповідають дійсності, оскільки перераховане позивачем у позовній заяві майно у переважній більшості є спільним майном подружжя. Крім того, позивачкою у позовній заяві не вказано індивідуальних ознак речей, які вона просить повернути.

Позивач у відповіді на відзив повторно зазначила речі, які просить витребувати у відповідача, а підтвердити факт володіння вказаними у позові речами можуть свідки, яких просила допитати в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 24.05.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 30.09.2021 задоволено клопотання позивача про допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Протокольною ухвалою 09.11.2021 задоволено клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_5 .

У судовому засіданні 02.12.2021 залишено без розгляду клопотання позивачки в частині допиту свідка ОСОБА_3 , у зв`язку з відмовою позивача від допиту останньої.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з мотивів викладених у ньому.

Відповідач у судовому засіданні 09.11.2021 проти позову заперечив, посилаючись на те, що частину речей, які просить повернути позивачка, він привозив, однак остання відмовилась їх отримати. Речі домашнього вжитку такі як рушники, постільна білизна тощо за час спільного проживання (понад 10 років) вже фізично зношені. Щодо золотих прикрас, особистого одягу позивачки, то стверджує, що остання їх забрала. Стосовно мультиварки, праски, холодильної камери зазначає, що вказане майно є спільним майном подружжя, а відтак підлягає поділу.

У судове засідання 02.12.2021 відповідач не з`явився, хоча про час та місце проведення судового розгляду повідомлявся під розписку.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи наведене, а також думку представника позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи без участі відповідача, зважаючи на те, що відповідач свою позицію стосовно позовних вимог висловив у відзиві на позов та у попередньому судовому засіданні, суд вважає, що його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред`являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно.

Предметом віндикаційного позову є не будь-яке майно. А лише те, яке визначене індивідуальними ознаками, і це випливає із сутності такого позову, спрямованого на повернення власнику того самого майна, що вибуло з його володіння.

Об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Таким чином, із чужого незаконного володіння може бути витребувано лише індивідуально визначена річ та яке існує в натурі на момент подання позову.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними.

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна (фізична особа), або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за таким позовом є особа, яка незаконно володіє майном (незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати), тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлено за рішенням суду. Отже, за таким позовом позивач має підтвердити своє право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Пунктом 19 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачка у позовній заяві просить витребувати у відповідача ОСОБА_2 та передати належне їй на праві власності майно: особистий дитячий одяг, одяг позивачки, взуття дітей та позивачки, 3 комплекти кришталю (подаровані Позивачці до заміжжя), 6 наборів постільної білизни, одяг та сумка для тренувань по дзюдо, дитячий посуд, 11 шт. рушників, статуетки (подаровані позивачці до заміжжя), штори, тюлі (надані сестрою позивачки для користування), комод, комп`ютерний дитячий стіл, дитячі іграшки, дитяча ванночка для купання, дитяче ліжко, дитяча коляска (літня), дитяче крісло для авто, ходунки, 3 шкіряні пальта, один шкіряний піджак, дві ковдри, DWD диски, 2 сумки для речей , 5 наборів каструль, 4 шт. каструль, ключі від роботи, кована стійка для квітів, стінка в прихожу (меблі) велосипед (подарунок позивачці) золоті прикраси: 4 кольца, ланцюжок,2 кулони, 3 пари сережок, журнальний стіл, 2 дитячі велосипеди, дитячі та позивачки книги, в тому числі 2 Біблії, 4 подорожні сумки, крісло дитяче для природи, палатка для відпочинку, санки, форми для випікання, силікон для випічки, праску фірми «Скарлет», 2 набори посуду, мультиварку, морозильну камеру. У підтвердження своїх доводів посилається на заяви, адресовані начальнику Ужгородського міського відділу поліції Закарпатської області, та начальнику служби у справах дітей Ужгородської державної адміністрації в Закарпатській області з приводу неповернення їй вказаних речей, а також покази свідків.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати позивачки, повідомила суду, що дала своїй доньці при одруженні постільну білизну (комплекти), 8 рушників, тюль, штори, кришталь. Близько п`яти років тому дала меблеву стінку. Стверджує, що подарувала доньці 2 перстені, 2 пари сережок, ланцюжок з підвіскою, шкіряну куртку.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сестра позивачки, повідомила, що постійно матеріально підтримувала сестру, купила їй постільну білизну, штори, тюль, кришталь. Дарувала їй на 30 років (2012 рік) і на 35 років (2017 рік) золоті прикраси: перстень, сережки з перлами, перстень з цирконієм. У 2011 році придбала для дитини дитяче ліжечко, велосипед, ходулі. У 2019 році чоловік сестри відповідач по справі, вигнав позивачку з дому з дітьми і нічого їй не повернув. Свідок стверджує, що ходила з сестрою до відповідача у 2019 році щоб забрати речі, однак він нічого не віддав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачкою не зазначено індивідуальних ознак вказаних речей, які б дозволили їх ідентифікувати та відповідно вирішити питання про їх витребування, доказів, які б могли підтвердити їх придбання. Крім того, позивачки просить витребувати у відповідача речі, які є предметами домашнього вжитку. Зважаючи на те, що позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем, то за загальним правилом згідно зі статтею 60 СК України застосовується презумпції спільності майна подружжя. Доказів того, що вказане майно відповідно до ч. ч. 1, 6, 7 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивачки, суду не надано.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 оскільки такі не є належними доказами, які б посвідчували право власності на речі, які позивачка просить витребувати у відповідача. Крім того, їхні свідчення не підтверджуються жодними іншими доказами.

Щодо наданих позивачем доказів у підтвердження набуття права власності на ювелірні вироби, а саме, копій бирок ювелірних виробів, то такі також не є належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки з них неможливо встановити, хто саме придбавав вказані вироби.

Також судом не можуть братися до уваги заяви, адресовані начальнику Ужгородського міського відділу поліції Закарпатської області та начальнику служби у справах дітей Ужгородської державної адміністрації в Закарпатській області з приводу неповернення їй вказаних речей, оскільки вони також не містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставини, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшов висновку, що позивачем не підтверджено своїх доводів відповідними доказами, які б могли бути підставою для задоволення його вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України судом не здійснюється, оскільки згідно положень пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання даного позову не справлявся.

Керуючись ст.ст. 4, 12 ,81, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 (адреса реєстрації та проживання, АДРЕСА_3 ).

Повний текст рішення складено 03.12.2021.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М.Хамник