РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Одеса Справа № 522/21031/20

Провадження № 2/522/850/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кузнецової В.В.

за участю секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів : приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, Державний реєстратор Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» Черненко Альона Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький Володимир Андрійович, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію прав,-

ВСТАНОВИВ:

30.11.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів : приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, Державний реєстратор Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» Черненко Альона Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький Володимир Андрійович, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію прав.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 14.01.2021 року.

14.01.2021 року у зв`язку з неявкою в підготовче судове засідання відповідачів та третіх осіб, підготовче судове засідання відкладене на 18.02.2021 року.

01.02.2021 року відповідач ОСОБА_5 надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що спірний об`єкт нерухомості є нежитловим приміщенням №8н площею 38,5 кв.м., та не належить до допоміжного приміщення підземного паркінгу і не може бути предметом оскарження, а тому вимоги позивача є безпідставними і у їх задоволенні просить відмовити.

Також, 01.02.2021 року відповідач ОСОБА_6 надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що спірний об`єкт нерухомості є нежитловим приміщенням, та не належить до допоміжного приміщення підземного паркінгу і не може бути предметом оскарження, а тому вимоги позивача є безпідставними і у їх задоволенні просить відмовити.

16.02.2021 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Левіт В.С. надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що спірні об`єкти нерухомості є нежитловими приміщеннями та не належить до допоміжних приміщень підземного паркінгу і не можуть бути предметом оскарження, а тому вимоги позивача є безпідставними і у їх задоволенні просить відмовити.

Ухвалою суду від 18.02.2021 року закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено справу до судового розгляду на 30.03.2021 року.

19.02.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бойко Н.І. надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що спірні об`єкти нерухомості є нежитловими приміщеннями, та не належить до допоміжними приміщеннями підземного паркінгу і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, а тому вимоги позивача є безпідставними і у їх задоволенні просить відмовити.

30.03.2021 року у зв`язку з неявкою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бойко Н.І. та зверненням до суду із заявою про відкладення розгляду справи, судове засідання відкладене на 26.05.2021 року.

У судове засідання 26.05.2021 року сторони не з`явилися.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі.

Представники відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 надали суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, державний реєстратор Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» Черненко Альона Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький Володимир Андрійович у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши рішення у справі, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення №15н, площею 11,9 кв.м., яке розташоване у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на нежитлове приміщення №15н за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 25.10.2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Білоусовою Н.В. (реєстр. № 2269), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 232832271 від 17.11.2020 року.

Позивач вказує, що під час спілкування мешканців вказаного будинку йому стало відомо, що 06.06.2018 року допоміжні приміщення підземного паркінгу будинку було зареєстровано на праві приватної власності за громадянкою ОСОБА_2 у якості нежитлового приміщення № 7н, площею 39,1 кв.м., та нежитлового приміщення № 8н, площею 38,5 кв.м., по АДРЕСА_1 ,

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого щодо об`єкта нерухомого майна від 09.11.2020р. право власності на нежитлове приміщення № 7н, площею 39,1 кв.м, по АДРЕСА_1 06.08.2018р. було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав при будівництві нежитлового приміщення № 15/05/13-1 від 15.05.2013р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Центр-Будінвест», акту прийому-передачі б/н від 08.10.2014р., складеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Центр-Будінвест», довідки № 15/05/13-1 від 15.05.2013р., виданої ТОВ «Центр-Будінвест»; право власності на нежитлове приміщення № 8н, площею 38,5 м2, по АДРЕСА_1 , 06.08.2018р. було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав при будівництві нежитлового приміщення №15/05/13-2 від 15.05.2013р., кладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Центр-Будінвест», акту прийому-передачі б/н від 08.10.2014р., складеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Центр-Будінвест», довідки № 15/05/13-2 від 15.05.2013р., виданої ТОВ «Центр-Будінвест».

В подальшому, 07.03.2019 року нежитлове приміщення АДРЕСА_2 було відчужено ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександром Юрійовичем 07.03.2019 року, зареєстрованого за № 152.

27.12.2018 року нежитлове приміщення АДРЕСА_3 було відчужено ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою Валентиною Михайлівною 27.12.2018 року, зареєстрованого за№ 2905.

13.10.2020 року нежитлове приміщення АДРЕСА_3 було відчужено ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким Володимиром Юрійовичем 13.10.2020 року, зареєстрованого за № 967.

Позивач вказує, що власники місць у паркінгу, у тому числі він, вважають, що оформлення вказаних допоміжних приміщень у власність фізичних осіб із подальшим їх відчуженням - є незаконним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Більш того, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого вищевказаними нормами права.

Вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Однак, на підтвердження факту порушення відповідачами прав та інтересів ОСОБА_1 , позивачем не надано суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, а висловлені лише припущення щодо можливих порушень через зміну правового статусу спірних приміщень.

Щодо тверджень Позивача, що оформлення у приватну власність спільного допоміжного приміщення, яке призначено для забезпечення функціонування багатоквартирного будинку порушує права всіх власників місць у паркінгу будинку, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Законодавство України розрізняє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення житлового комплексу будинку. Стаття 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначає поняття допоміжних приміщень та нежитлових приміщень: допоміжні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні, шлюзи, кладові, горища , підвали тощо). Нежитлові приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»:

допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та обслуговування його мешканців. До них належать комори, колясочні, сміттєкамери, підвали, горища, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення;

нежитлове приміщення ізольоване приміщення у багатоповерховому будинку, що не належить до житлового і є самостійними об`єктом нерухомого майна;

спільне майно багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), огороджувальні, несучі та несучо-огороджувальні конструкції будинку, електричне, механічне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також споруди і будівлі, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоповерхового будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно з визначенням, наведеним у додатку Б ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів»: машино-місце площа, необхідна для встановлення автомобіля, що складається з площі горизонтальної проекції нерухомого екіпажу з додаванням розривів наближення до сусідніх екіпажів або будь-яких перешкод;

паркінг на практиці наземні автостоянки та підземні гаражі для тимчасового зберігання легкових автомобілів.

З наведених термінів можна зробити висновок, що спірні приміщення, площею 39,1 кв. м під №7н та площею 38,5 кв.м. під АДРЕСА_3 , є ізольованими приміщеннями у вказаному багатоповерховому будинку, що не належить до житлового і є самостійними об`єктом нерухомого майна.

Також, у договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зазначено, що приміщення площею 39,1 кв. м під №7н по АДРЕСА_1 , значиться, як нежитлове приміщення.

Крім того, у договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.12.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також у договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13.10.2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зазначено, що приміщення площею 38,5 кв. м під №8н по АДРЕСА_1 , значиться, як нежитлове приміщення.

Таким чином, твердження Позивача про те, що приміщення площею 38,5 кв. м під АДРЕСА_3 та приміщення площею 39,1 кв. м під №7н по АДРЕСА_1 є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, не відповідає дійсності та належним чином не доведено суду, а отже немає підстав вважати, що оформлення у приватну власність ОСОБА_3 нежитлового приміщення 39,1 кв. м під АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 нежитлового приміщення площею 38,5 кв. м під №8н по АДРЕСА_1 , є порушенням прав всіх власників місць у паркінгу у вказаному будинку та зокрема, позивача.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Щодо тверджень позивача, що договір купівлі-продажу майнових прав при будівництві нежитлового приміщення №15/05/13-1 від 15.05.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЦЕНТР-Будінвест» щодо нежитлового приміщення під №7н по АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 39,1 кв.м. під №7н по АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.03.2019 року, договір купівлі-продажу майнових прав при будівництві нежитлового приміщення №15/05/13-2 від 15.05.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЦЕНТР-Будінвест» щодо нежитлового приміщення №8н по АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 38,5 кв.м. під №8н по АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 27.12.2018 року, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 38,5 кв.м. під №8н по АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 13.10.2020 року суперечать положенням ст. ст. 369, 382 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним, то суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження .4 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14- 90цс19).

Стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні,, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України).

Отже, спрямованість правочину, що порушує публічний порядок, визначається встановленням мети відповідного волевиявлення на момент його здійснення. Для віднесення правочину до тих, що порушують публічний порядок, достатньо встановлення в особи, яка його здійснила, мети щодо настання неправомірних наслідків уже на стадії укладення договору, а не його виконання.

При цьому у зазначених випадках особі не можна повертати все, що вона передала за недійсним правочином (частина перша статті 216 ЦК України).

У такому разі настають наслідки, передбачені публічним законодавством (у тому числі й повернення майна власнику).

Отже, на відміну від положень частини першої статті 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається перш за все порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, що в цілому не виключає того, що одночасно порушуються вимоги інших актів, регламентують приватноправові відносини.

Абзацом п`ятим пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога і визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину не бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, суд робить висновок, що доказів, які б давали суду підставу вважати оскаржувані договори купівлі-продажу майнових прав при будівництві нежитлового приміщення від 15.05.2013 року, купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2019 року, 27.12.2018 року, 13.10.2020 року такими, що укладені з порушенням норм ст. 203 ЦК України, суду не надано, а тому підстави визнати ці договори недійсними відсутні.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2020 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на нежитлове приміщення, № 7н, площею 39,1 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 7н; та на нерухоме майно, а саме: на нежитлове приміщення, № 8н, площею 38,5 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , остання відома адреса: АДРЕСА_5 .

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Отже, беручи до уваги, що суд відмовляє у задоволенні позову, а тому суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, застосовані у даній справі, оскільки відсутні підстави для їх збереження.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_10 ), треті особиякі не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна (м.Одеса, вул. Троїцька, 17), Державний реєстратор Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» Черненко Альона Володимирівна (Одеська область, Ананьївський район, с.Точилове, вул. Центральна, 1), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович ( АДРЕСА_11 ), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький Володимир Андрійович ( АДРЕСА_12 ), про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію прав відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2020 року, у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на нежитлове приміщення, № 7н, площею 39,1 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 7н; та на нерухоме майно, а саме: на нежитлове приміщення, № 8н, площею 38,5 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , остання відома адреса: АДРЕСА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений та підписаний суддею 01.06.2021 року.

Суддя В.В. Кузнецова