Справа № 308/3397/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Малюк В.М.,

за участю секретаря судового засідання Матіко Я.Ю.,

позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Личко Л.М.,

відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Ситар І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з даним позовом, який мотивує тим, що з 1999 р. по 2018 р., вона перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . За час спільного проживання з відповідачем, ними спільно було набуто у спільну сумісну власність квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу від 29.12.2003 року, засвідченого приватним нотаріусом Єгер Н.Д. Покупцем в договорі був зазначений відповідач, тому квартира зареєстрована на праві власності за ним. Оскільки, на даний час, у неї виник спір з відповідачем, з приводу права власності на дане нерухоме майно, то відповідачка, посилаючись на вимоги ст.ст. 60,70 СК України, просить здійснити поділ належного їм, на праві спільної сумісної власності майна, визнавши за нею право власності на Ѕ частину у вказаній квартирі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала з викладеними в позовній заяві підставами. Крім цього, показала, що квартира, що за адресою АДРЕСА_1 була придбана спільно з ОСОБА_2 , у період шлюбу, за спільні кошти, а тому їй належить Ѕ частки у даному нерухомому майні. Просила позовні вимоги задоволити.

Представник позивача - адвокат Личко Л.М., в судовому засіданні зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 року. За час шлюбу, подружжям ОСОБА_3 , за спільні кошти було придбано квартиру, що за адресою АДРЕСА_1 , яка має статус спільної сумісної власності. Оскільки відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні квартирою, то керуючись вимогами ст.ст. 60,70 СК України, просить визнати за її довірителькою право власності на Ѕ частку у даному нерухомому майні, задоволивши заявлені ними позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Показав, що не заперечує факту спільного проживання з позивачкою з 1999 року, однак при цьому, заперечує факт спільного з позивачкою придбання квартири, що за адресою АДРЕСА_1 . Стверджує, що дану квартиру купив його батько, а позивачка не має нічого спільного до квартири. Просив у задоволенні заявлених позивачкою позовних вимог відмовити.

Представник відповідача адвокат Ситар І.С. в судовому засіданні підтримав показання ОСОБА_2 . Просив у задоволенні позову відмовити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що працював разом з відповідачем ОСОБА_2 . Приблизно у кінці 2000 р. до нього звернувся батько відповідача з проханням дати йому в борг 11000 доларів США, щоб придбати квартиру для відповідача. Він позичив батьку відповідача вказану суму під розписку. Через деякий час батько повернув гроші. Ствердив, що батько позичав кошти саме для купівлі цієї квартири, щодо якої існує спір. При укладенні договору-купівлі продажу та при оформленні інших документів, присутнім не був.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.10.1999 року було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Ужгородської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 23.10.1999 року, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний запис № 585.

Шляхом загального доступу до Єдиного реєстру судових рішень, встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.05.2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Встановлено, що за період спільного подружнього життя, сторони придбали у власність квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу від 29.12.2003 року, засвідченого приватним нотаріусом Єгер Н.Д. та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №86531553.

Дане нерухоме майно зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Між сторонами не укладався договір про розподіл майна. Відомості про укладення такого сторонами по справі суду не надавались.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц провадження № 61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач спростовує ту обставину, що майно, яке є предметом спору має статус спільної сумісної власності, посилаючись на показання свідка ОСОБА_4 .

Однак, що стосується показань відповідача та вказаного свідка, в цій частині, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи відповідача про те, що спірну квартиру придбав його батько за його кошти, є безпідставними оскільки факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя.

Крім того, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його батьком, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.

Посилання на те, що кошти для придбання спірної квартири були особистими коштами батька відповідача, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту.

Доводи відповідача про те, що спірна квартира придбана за рахунок коштів батька відповідача, прибутки якого давали йому можливість допомогти придбати майно, а також на те, що позивачка не довела наявності у неї коштів для купівлі майна є безпідставними, оскільки на підставі статті 60 СК України майно набуте за час шлюбу є спільним незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку. Крім того, належних доказів у справі, на підставі яких можна зробити висновок про те, що дійсно квартира належить батьку відповідача як така, що придбана за його рахунок, сторонами не надано.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто під час перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі і згідно з приписами ч.1 ст. 70 СК України, частки позивача та відповідача є рівними, тобто по Ѕ частки кожному.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми Сімейного кодексу України, а також те, що відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, виходячи із принципів розумності і справедливості та враховуючи сформовану Верховним Судом практику в аналогічних справах, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, є підставними, а тому підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки, слід стягнути сплачений останньою судовий збір у розмірі 4540,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 13, 141, 259, 263, 265, 268, 271, 354, 365, ЦПК України, ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 70, 71, 81 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задоволити.

Здійснити поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за:

1. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право спільної часткової власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір в розмірі 4540 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено 03.06.2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк