Справа №443/1395/18
Провадження №2/443/226/21
РІШЕННЯ

іменем України

02 червня 2021 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

з участю: секретаря судового засідання Кушнір М.І.

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом та встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із матір`ю ОСОБА_3 , із 2000 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 дві земельні ділянки розміром 2,2004 га та 1,5633 га.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 - мати ОСОБА_4 , які до дня смерті проживали у власному будинку у АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з погосподарської книги вказаний будинок з надвірними спорудами станом на 30.06.1990 р. відносився до суспільної групи «Колгоспний двір», де на той час проживали та були зареєстровані батьки позивача. Крім житлового будинку з надвірними спорудами, батькам на праві власності належали дві земельні ділянки: ОСОБА_4 - площею 2,2004 га, відповідно до державного акту від 27.09.2000 p., а ОСОБА_5 - площею 1,5633 га.

Батько позивача ОСОБА_5 за життя склав заповіт, за яким усе своє майно заповів сину відповідачу у справі ОСОБА_2 . На день смерті батька у вказаному вище господарстві була зареєстрована та проживала мати позивача ОСОБА_4 .

Крім того, за життя мати позивача ОСОБА_4 склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла дочці ОСОБА_1 .

Постановою нотаріуса від 17.07.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за спадкове майно, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами.

Відповідач по справі у 6-ти місячний термін після смерті батька не звернувся до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини і відмовився від належної йому частки у спадковому майні на користь позивача. Крім того, стверджує, що спадщина у колишніх колгоспних дворах відкривається лише після емері останнього члена двору, а оскільки його батько не був останнім членом двору, тому спадщина після його смерті не відкривалася. Оскільки, мати на день смерті батька проживала разом із ним, то вона фактично вступила в управління спадковим майном та прийняла спадщину.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.10.2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської обалсті Сливки С.І. від 17.08.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 02.10.2020 року зобов`язати Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача надати до Жидачівського районного суду Львівської області спадкові справи після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12.10.2020 року на адресу Жидачівського районного суду Львівської обалсті від Жидачівської ДНК надійшли матепріали спрадкової справи №261/2018 від 13.06.2018 року, яка заводилася пісдя смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні позивач підтримала позов, з мотивів наведених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої позов визнає та просить розглядати справу у його відсутності.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, наслідки визнання позову йому зрозумілі, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с.83) а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с.82).

Відповідно до витягу з погосподарської книги, будинок за АДРЕСА_1 із надвірними спорудами станом на 30.06.1990 р. відносився до суспільної групи «Колгоспний двір» та рахувався за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.12). Крім житлового будинку з надвірними спорудами, батькам позивача на праві власності належали дві земельні ділянки: ОСОБА_4 - площею 2,2004 га, відповідно до державного акту І-ЛВ №025342 від 27.09.2000 p., а ОСОБА_5 - площею 1,5633 га, відповідно до державного акту І-ЛВ №025341 від 27.09.2000 p. (а.с.17,18).

ОСОБА_5 за життя склав заповіт, за яким усе своє майно заповів сину відповідачу у справі ОСОБА_2 (а.с. 90) На день смерті батька у вказаному вище господарстві була зареєстрована та проживала мати позивача ОСОБА_4 .

Крім того, за життя мати позивачки ОСОБА_4 склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла дочці - ОСОБА_1 (а.с.88).

Постановою нотаріуса від 17.07.2018 року позиваці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за спадкове майно, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами (а.с.10).

Брат позивачки - відповідач по справі ОСОБА_2 у 6-ти місячний термін після смерті батька не звернувся до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини і відмовився від належної йому частки у спадковому майні на користь позивача, про що свідчить заява останнього (а.с.51).

Згідно акту Виконавчого комітету Ходорівської міської ради №1 від 10.01.2018 року (а.с.11) ОСОБА_1 на протязі останніх двох років постійно проживала разом з матір`ю ОСОБА_4 до дня смерті матері у АДРЕСА_1 , без реєстрації.

Довідкою Ходорівської міської ради №164 від 23.07.2018 p. (а.с.29) та Довідкою від 08.01.2018 року (а.с.31) підтверджено той факт, що ОСОБА_1 проживала без реєстрації разом із ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст. ст.1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У п.п. 2,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогост. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Суд зауважує, що метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є необхідність реалізації нею права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що матеріалами справи, достатньо стверджується той факт, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем (її матір`ю) ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а тому позов у цій частині є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом щодо житлового будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Той факт, що житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки розміром 2,2004 га та 1,5633 га. належали батькам позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтверджується такими доказами:

-Свідоцтвом про право особистої власності від 25.05.1989 р. зареєстрованого у Стрийському МБТІ в реєстровій книзі №1 за реєстровим № 14 від 29.05.1989 р. (а.с.14);

-Витягом ВК Ходоріської міської ради з по господарської книги № 160 від 23.07.2018 р. (а.с.12); технічним паспортом (а.с.15);

-Копіями державних актів на право власності на землю І-ЛВ №025342 від 27.09.2000 p., та І-ЛВ №025341 від 27.09.2000 p. (а.с.17,18).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з-за відсутності у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказаний вище житловий будинок, що належав померлій ОСОБА_4 (спадкове майно), перешкоджає їй в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Відтак, враховуючи вищенаведене, вимога про визнання за позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на земельні ділянки, то така задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 05.06.2019р. по справі №554/3192/16-ц висловлена правова позиція про те, що при вирішенні справ про спадкування слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Відповідності до глави 13 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом МЮ України 22.02.2012р. №296/5, про відмову особі у вчиненні нотаріальних дій нотаріус виносить вмотивовану постанову, в якій зокрема, зазначається причина такої відмови з посиланням на чинне законодавство та порядок і строки оскарження відмови.

Як уже зазначалось вище постановою завідувача Жидачівської ДНК від 17.07.2018 року позиваці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за спадкове майно, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами.

Тобто, нотаріусом не було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки.

Положеннями глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5 передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1298 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про безпідставність позовної вимоги щодо визнання права власності на земельні ділянки, оскільки таке право позивача не оспорюється та нотаріусом не було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину саме щодо земельних ділянок, тобто позивачем не надано належних та допустимих доказів існування перешкод в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, а тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із матір`ю ОСОБА_4 із 2000 року по день її смерті.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 червня 2021 року.

Головуючий суддя С.І Сливка