Справа № 466/2389/21
У Х В А Л А

01 червня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі : головуючого - судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М.М.

за участю представників скаржника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Проця Віктора Степановича, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 з врахуванням заяви про виконання вимог ухвали від 24.03.2021р., звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Проця Віктора Степановича про визнання неправомірною та скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.

08 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та витребувано з Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - копію виконавчого провадження №48857079.

19.04.2021р. повторно витребувано з Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - копію виконавчого провадження №48857079.

Представники скаржника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні скаргу підтримали, надали пояснення, аналогічні скарзі, просили скаргу задовольнити.

Представник Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про розгляд справи повідомлявся належним чином, проте, в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомив. Витребуваних документів суду не надав.

Боржник ОСОБА_4 про розгляд справи повідомлявся належним чином, проте, в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників скаржника, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 2-2107/2011 вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, яка підлягає індексації, відповідно до закону, починаючи з 24.06.2011р. до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист видано 27.06.2012р. Виконавчий лист пред`явлено до виконання до Державної виконавчої служби за місцем роботи боржника.

Як зазначено у скарзі та не спростовано ні виконавцем ні боржником, з вересня 2019 року боржник припинив виплату аліментів, з метою дотримання прав дитини та виплати аліментів, стягувач в телефонному порядку неодноразово зверталася до виконавця, повідомляла, про існування заборгованості, необхідність встановлення її розміру та вжиття заходів на її стягнення,а також, повідомляла про нове місце праці боржника.

В усному порядку виконавцем ОСОБА_6 повідомлено, що виконавче провадження втрачено. Тому, 04.11.2020р. стягував надіслала заяву державному виконавцю про ініціювання видачі дублікату виконавчого листа, додавши копію рішення суду.11.11.2020р. вдруге звернулася до виконавця із заявою, в порядку, визначеному Розділом XV. «Відновлення втраченого виконавчого провадження або матеріалів виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, про ініціювання відновлення втраченого виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2107/11, виданим Шевченківським районним судом м. Львова.

09.03.2021р. скаржник отримала постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадження № 48857079 від 09.02.2021р. та оригінал виконавчого листа № 2-2107/2011.

Оскаржувана постанова мотивована п.1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», яким встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Інших мотивів в оскаржуваній постанові не наведено.

Проте, стягувач заяви про повернення виконавчого документа не подавала. Доказів зворотного суду не подано.

Статтею 71 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів, однак, доказів дотримання встановленого законом порядку виконавцем не представлено. Натомість, повернуто виконавчий документ стягувачу.

Як наслідок такого неправомірного рішення стягувачем втрачено не лише розмір аліментів на утримання дитини з 2019 року, але й можливість стягнути таку заборгованість,що порушує права неповнолітньої дитини та стягувача, як отримувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 статті 446 ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Сторони виконавчого провадження, в силу вимог ч. 1 ст. 447 цього Кодексу, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 статті 448, пунктом а) частини 1 статті 449 ЦПК України, встановлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції; скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи

В силу вимог ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 4 ст. 13, ч. ст. 55, ч. 5 ст. 124, п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, в силу вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 №475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі Суд).

Європейський суд з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, яке у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (п. 40).

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (YuriyNikolayevichIvanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (рішення у справі Войтенка). Суд повторює, що стаття 6 Конвенції згідно з тлумаченням цієї статті в контексті статті 1 покладає на державу-відповідача юридичний обов`язок здійснити під наглядом Комітету міністрів відповідні загальні та/або індивідуальні заходи для захисту прав заявника, порушення яких було встановлено Судом. Таких заходів держава-відповідач повинна вжити також стосовно інших осіб, ситуація яких є аналогічною ситуації заявника перш за все шляхом вирішення проблем, які спонукали Суд до таких висновків (див. рішення у справах «Скоццарі та Джюнта проти Італії» (Scozzari&Giunta v. Italy) [GC], заяви №№ 39221/98 і 41963/98, п. 249, ECHR 2000-VIII); «КрістінаҐудвін проти Сполученого Королівства» (ChristineGoodwin v. theUnitedKingdom) [GC], заява № 28957/95, п. 120, ECHR 2002-VI; «Лукенда проти Словенії» (Lukenda v. Slovenia), заява № 23032/02, п. 94, ECHR 2005-X; та «S. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S. andMarper v. theUnitedKingdom) [GC], заяви №№ 30562/04 і 30566/04, п. 134, ECHR 2008-...).

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі.

У пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Спірне рішення державного виконавця унеможливлює виконання судового рішення, ухваленого на користь стягувача, чим порушує його право на судовий захист.

Керуючись ст.ст. 450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

постановив:

скаргу ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Проця Віктора Степановича, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15 - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Проця Віктора Степановича про повернення виконавчого документа стягувачу від 09.02.2021р. у виконавчому провадженні № 48857079.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали суду апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 02 червня 2021 року.

Суддя: Р. Б. Єзерський