СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15844/20

пр. № 2/759/1527/21

27 травня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Журибеди О.М.,

при секретарях Мурга Т.С., Скиданенко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Київський нотаріальний округ, перша київська державна нотаріальна контора, нотаріус Рева Ірина Миколаївна про недійсність правочину,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким просить визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що нею 30.06.2020 року було подано до Святошинського районного суду м. Києва позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в зв`язку з невиконанням умов договору про надання правової допомоги № 56-11-2019 від 17.11.2019 року та не оплатою послуг за вказаним договором, оскільки ОСОБА_4 в повному обсязі було виконано умови договору, надано юридичні послуги, однак в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконала вимоги договору, а саме не сплатила, передбачений договором гонорар за надання юридичних послуг у сумі 195900,00 грн. нею і було подано позов. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.11.2020 р., яке набрало законної сили було задоволено позов, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання правової допомоги укладеним 17.11.2019 року у розмірі 195900,00 грн. та судовий збір розмірі 1959,00 грн. Зазначила, що ОСОБА_2 з метою уникнення відповідальності за виконання рішення суду уклала фіктивний договір дарування, який не був направлений на реальне настання правових наслідків відповідного договору. Вважає, що ОСОБА_2 здійсненні дії, направлені на приховування майна з метою недопущення звернення стягнення на таке майно та використано у даній схемі пов`язаних близьких осіб - доньки ОСОБА_3 , що свідчить про фіктивність правочину та є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 25.09.2020 року у справі було відкрито провадження та призначено судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Рева І.М. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду заяву якою просить розгляд справи провести без представника нотаріальної контори та прийняти рішення згідно діючого законодавства України.

Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 17.11.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги № 56-11-2019.

В зв`язку з невиконанням умов договору ОСОБА_1 30.06.2020 року було подано до Святошинського районного суду м. Києва позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.11.2020 р., яке набрало законної сили було задоволено позов, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання правової допомоги укладеним 17.11.2019 року у розмірі 195900,00 грн. та судовий збір розмірі 1959,00 грн. ( а.с. 34).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вказаного рішення Святошинським районним судом м. Києва 15.01.2021 року було видано виконавчий лист.

Як вбачається з матеріалів справи 02.07.2020 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рева І.М. було посвідчено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5).

Позивач вважає, що після звернення до суду з позовом та ухвалення рішення Святошинського районним судом м. Києва про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги у розмірі 195900,00 грн. та судового збору у розмірі 1959,00 грн., ОСОБА_2 з метою уникнення відповідальності за виконання рішення суду уклала фіктивний договір дарування, який не був направлений на реальне настання правових наслідків відповідного договору, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (стропами) вимог, які визначені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України); особа, яка вчиняє правочин. повинна мані необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч 2 ст. 203 Цивільного кодексу України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 303 Цивільного кодексу України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити інтересам їх їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Встановлено, що на момент підписання договору дарування від 02.07.2020 року дарувальник ОСОБА_2 і обдарована ОСОБА_3 були повнолітніми особами, які мали повний обсяг право- і дієздатності та мали волевиявлення на настання відповідних наслідків. Зазначене підтверджується положеннями самого договору, фактом його нотаріального посвідчення та вказівкою у ньому про те, що особи сторін і їх дієздатність перевірено.

Спірний договір дарування нерухомого майна вчинено в нотаріальній формі, відповідно до вимог ст. 719 Цивільного кодексу України, зареєстрованого відповідно до вимог чинного законодавства, а об`єкт дарування, нерухоме майно, прийнято обдарованими.

Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок ОСОБА_2 належав їй на праві приватної власності.

На момент укладення спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору.

Відповідно, ОСОБА_2 мала право вільно розпоряджатися своїм майном, як власник, згідно ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України.

Спірний договір містить всі істотні умови, що характерні для договорів дарування.

Таким чином, під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у т.ч. щодо форми та змісту, відповідного типу правочину.

Як зазначено у п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Також слід зазначити, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився ані в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача.

Оскільки права та законні інтереси ОСОБА_1 не були порушені укладенням спірного договору, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Серед іншого Верховний Суд у постановах у справах №904/4514/18 та №910/15721/18 зазначив, що за відсутності встановлених Законом, судом або договором обмежень відчуження майна, тобто відсутності між сторонами відносин майнової поруки стосовно відчуженого майна, не є правовою підставою для визнання оспореного правочину недійсним. По справі №910/13042/18 Верховний Суд в п. 39 постанови підкреслив, що позивачем не доведено наявність ознак фіктивності при вчиненні оспорюваного договору купівлі-продажу, а також порушення його права чи інтересу відповідачами шляхом укладення такого договору.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 202, 203, 215, 233, 717, 718, 719 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 206, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Київський нотаріальний округ, перша київська державна нотаріальна контора, нотаріус Рева Ірина Миколаївна про недійсність правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Журибеда