Провадження № 22-ц/812/2009/21 Головуючий суду першої інстанції Чернявська Я.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Миколаїв Справа 488/5890/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 14 год 17 хв, повний текст якого складено 02 серпня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання виконання умов договору та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання інвестиційного договору недійсним -

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання виконання умов договору та визнання права власності.

Доводи позову обґрунтовував тим, що 09 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості.

Так, згідно пункту 2.1 договору предметом укладеного договору є участь сторін договору у будівництві об`єкту будівництва з отриманням у власність інвестора житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.4 договору інвестор здійснює фінансування будівництва шляхом внесення інвестиції, а забудовник забезпечує реалізацію інвестиції інвестора для будівництва об`єкту будівництва згідно з пунктом 1.1 договору.

Згідно пункту 2.8 договору забудовник передає на безкоштовній основі земельну ділянку, яка є його особистою приватною власністю, для обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане додатково підтверджується положеннями пункту 2.9.1 про здійснення внеску забудовником у формі земельної ділянки.

Позивачем, як стороною договору, 01 серпня 2016 року було завершено виконання передбачених договором обов`язків, що підтверджується доказами здійснення цільових внесків коштів, отриманих відповідачем у повному обсязі.

Однак відповідач ухиляється від виконання передбаченого договором обов`язку в частині передачі у власність позивача земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та передбаченої для здійснення реєстраційних дій необхідної документації.

Згідно укладеного сторонами по справі правочину, новостворене майно, яке було збудовано на земельній ділянці, яку було надано для здійснення будівництва, належить позивачу, за рахунок коштів (матеріалів та робіт) якого здійснювалося будівництво.

Отже саме бездіяльність відповідача щодо виконання вимог правочину створює перешкоди для позивача для завершення процедури набуття права власності на новостворене майно шляхом введення останнього в експлуатацію та державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

В результаті ухилення з 2016 року відповідача від виконання передбаченого угодою сторін обов`язку з передачі позивачу майна, яке підлягає державній реєстрації, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 виконати зобов`язання, передбачені цивільним договором від 11 вересня 2011 року шляхом передачі ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:002:0012, вартістю 11 955 грн. Визнати право власності громадянина ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 1 000 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:002:0012, вартістю 11 955 грн із здійсненням відповідних реєстраційних дій органами державної реєстрації нерухомого майна та майнових прав.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2019 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 , яка звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості недійсним.

Вимоги зустрічного позову, який було уточнено в подальшому, ОСОБА_3 мотивувала тим, що з 22 липня 2006 року до 27 липня 2017 року вона перебувала в зареєстровану шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

За період шлюбу було набуто спільно сумісне майно, зокрема й земельна ділянка площею 1 000 кв. м за номером АДРЕСА_1 , кадастровий № 0:07:002:0012, відповідно до договору купівлі-продажу 06 вересня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвою Н.П.

Незважаючи на той факт, що земельна ділянка була зареєстрована під час придбання лише на ім`я відповідача, як одного з подружжя, це майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя за час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю.

Восени 2011 року на спірній земельній ділянці почалися будівельні роботи по будівництву житлового будинку. Усі роботи проводились за спільні кошти подружжя, інші особи ніякої участі у будівництві не приймали.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2017 року визнано спірну земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на ній спільною сумісною власністю, визнано за нею право власності на Ѕ частку цієї земельної ділянки та право власності на ѕ частки об`єкту незавершеного будівництва.

14 травня 2019 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення суду першої інстанції в частині визнання за нею права власності на об`єкт незавершеного будівництва змінено. Визнано за нею право власності на Ѕ частку об`єкту незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 1 000 кв. м за номером АДРЕСА_1 , кадастровий № 0:07:002:0012.

Вказаним рішенням встановлено, що участь у придбанні земельної ділянки, а також у будівництві приймали вона та ОСОБА_2 , будівництво здійснювалось за кошти подружжя, ОСОБА_1 участі у будівництві не приймав, грошових коштів не надавав.

Лише після залучення її до справи у якості співвідповідача вона дізналась, що між її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та позивачем за первісним позовом було укладений інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості від 09 вересня 2011 року.

Спірний договір укладений взагалі без її відома, за відсутності її згоди, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки у будівництво вкладались її власні кошти та кошти подружжя, що підтверджується рішенням про розподіл майна.

Метою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при укладенні спірного правочину було приховання майна від поділу. Сторони мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору. Про що і зазначено у пункті 9.7 спірного договору, що після завершення будівництва об`єкту сторони можуть розглядати варіанти подальшого спільного раціонального використання сторонами об`єкту, що регулюватиметься окремим договором між сторонами.

Це вказує, що зазначений правочин укладався ними недобросовісно з метою ухилитися від майнової відповідальності, передбаченої законом, а також приховування справжніх намірів учасників правочину.

Вона вважає спірний договір, а також розписки (графік інвестування) які є додатком до нього фіктивними, такими, що суперечать вимогам частини 3 статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» та статті 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомості», так як кошти на будівництво були залучені не через Фонд фінансування будівництва (далі Фонд), тому ОСОБА_1 не міг стати довірителем Фонду і набути майнові права на спірне майно. Укладений без її відома, за відсутності її згоди, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, її грошові кошти вкладались у будівництво об`єкту незавершеного будівництва, а також кошти подружжя.

За змістом частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами 1-3, 5- 6 статті 203 цього кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відтак вказаний Закон передбачає обмеження щодо фінансування спорудження об`єктів житлового будівництва за рахунок залучених коштів. Таке фінансування можливе лише шляхом створення фондів фінансування будівництва і виключно відповідно до вимог Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Згідно умов спірного договору не вбачається наявності зазначення про фінансування через інститути сумісного інвестування, більш того встановити джерело походження грошових коштів інвестора неможливо, чи мав ОСОБА_1 у власності та розпорядженні заявлені у розписках, які начебто передав ОСОБА_4 , грошові суми, встановити неможливо, проте їх відсутність виключає настання правових наслідків, що обумовлені інвестиційною угодою, а відповідно засвідчує недійсність правочину.

Спірний правочин містить усі ознаки фіктивного правочину, тому має бути визнаний судом недійсним, без застосування будь-яких наслідків реституції.

Отже підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості укладений від 09 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без застосування будь-яких наслідків.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості недійсним до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконання умов договору та визнання права власності.

Рішенням цього ж суду від 22 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості, укладений 09 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що рішеннями попередніх судів встановлено, що інші особи, окрім подружжя участі у будівництві не приймали, грошових коштів не надавали, оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, а тому обов`язок щодо повернення земельної ділянки у відповідачів відсутній.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали свідомий намір невиконання зобов`язань договру та вказаний правочин укладався ними недобросовісно з метою ухилитися від майнової відповідальності, передбаченої законом, а також приховування справжніх намірів учасників правочину (зокрема поділу майна подружжя) тому він є фіктивним.

Крім того укладений Інвестиційний договір від 09 вересня 2011 року, а також розписки (графік інвестування) суперечать вимогам частини 3 статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» та статті 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

За такого укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійним відповідно до статті 234 ЦК України.

Оскільки при фіктивному правочині має бути відсутнім намір створити юридичні наслідки на момент його вчинення, то є неможливим виникнення будь-яких майнових наслідків і відповідно застосування двосторонньої реституції, оскільки такий правочин не може породжувати юридичних наслідків.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі, а в задоволенні вимог зустрічного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність доказів здійснення фінансування через інститути сумісного інвестування, та встановлення джерела походження грошових коштів інвестора.

Такі висновки суду спростовується наявними в матеріалах справи розписками та довідкою про отримання забудовником грошових коштів від інвестора на цільове виконання умов укладеного між сторонами по справі договору від 09 вересня 2011 року: від 09 вересня 2011 року, 16 серпня 2012 року, від 23 вересня 2014 року, від 01 серпня 2016 року.

Крім того суд першої інстанції помиляється стосовно сумісного фінансування будівництва, що не відповідає предмету укладеної угоди, яка передбачає виключно індивідуальне фінансування.

Стосовно джерел походження статків інвестора слід зазначити, що це питання не було предметом спору, а на зауваження суду під час судового засідання інвестором було безпосередньо наглядно продемонстровано і спосіб виконання ним зобов`язань за угодою, і наглядно продемонстровано фінансову спроможність ( це підтверджує звукозапис судового засідання).

Висновок суду про наявність свідомого наміру невиконання зобов`язань за договором з метою ухилення від майнової відповідальності, не підтверджується а ні доказами наявності умислу учасників угоди, а ні встановленням самого факту наявності будь-якої майнової відповідальності сторін, не передбаченого договором. Виконання передбачених договором зобов`язань саме позивачем за первісним позовом, та невиконання передбачених договором зобов`язань відповідачами, які і мають намір ухилитися від відповідальності, не бажаючи ані повернути отримані від позивача кошти, ані виконати умови договору, свідчить про відсутність наміру невиконання зобов`язань за договором.

Позивач неодноразово звертав увагу суду, що він не є виключно вигодо набувачем, бо по суті угодою передбачено обмін земельної ділянки відповідачів на двокімнатну квартиру у центрі міста позивача, та здійснення будівельних робіт за рахунок коштів позивача.

Також посилання на зміст пункту 4 Декларації про здійснення будівництва власними силами не суперечить розділу 3 договору від 09 вересня 2011 року, який передбачає право відповідачів обирати виконавців будівельних робіт, тощо, а тому зазначений в рішенні суду першої інстанції обов`язок щодо формування фонду фінансування будівництва належить до виключного виконання відповідачами, та така позиція не створює безпосередньо для позивача правових наслідків.

Згідно встановлених обставин, які суд першої інстанції недостатньо дослідив, саме у відповідачів не було необхідних ресурсів для здійснення будівництва, а тому, рішення порушує принцип рівності, та є таким, що надає безпідставні преференції відповідачам за рахунок порушення майнових прав позивача із наданням останньому матеріальної шкоди на 1 780 000 грн.

Неможливо погодитися з висновком суду про порушення при укладенні спірного договору вимог статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказана норма застосовується виключно у випадку будівництва багатоквартирних будинків, а тому суд першої інстанції у даному випадку порушив норми матеріального права. Предмет договору від 09 вересня 2011 року не наділений статусом а ні квартири, а ні приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, який стає окремим майном.

Взаємовідносини між сторонами по справі врегульовані договором, як передбачено статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», та за рахунок джерел, визначених статтею 10 Закону України «Про інвестиційну діяльність», що унеможливлює невідповідність спірного договору вимогам діючого законодавства.

Позовні вимоги подані до двох відповідачів, у зв`язку із здійсненням ними розподілу спільного майна подружжя, і тому в наслідок відмови відповідачів від виконання зобов`язань за угодою із позивачем, саме суд має встановити, в якій пропорції борги за договором одного з подружжя під час розлучення підлягають поділу між уже колишнім подружжям.

У даному випадку суд першої інстанції залишив зазначені питання поза увагою не відобразивши у мотивувальній частині рішення.

У даному випадку наявні наступні підстави для скасування рішення суду першої інстанції: недоведеність ознак фіктивності угоди, невідповідність посилань на зміст рішень суду у справі про розподіл майна подружжя викладених у самих висновках рішень суду, неправильне застосування Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово- кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Таким чином, зустрічні позовні вимоги про визнання угоди фіктивною не підлягають задоволенню.

У свою чергу слід звернути увагу, що за умови відсутності згоди одного із колишнього подружжя з положеннями спірного договору, така особа має право звернутися до суду із позовними вимогами про визнання договору недійсним з інших підстав, із застосуванням наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

На день розгляду справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 вересня 2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_5 , набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер :07:002:0012 площею 1 000 кв.м за номером АДРЕСА_1 .

На той час ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі ( з 22 липня 2006 по 28 липня 2017 року) з ОСОБА_3 , стороною у цій справі.

09 вересня 2011 року між ОСОБА_2 як забудовником та ОСОБА_1 як інвестором було укладено інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості, за яким об`єктом будівництва та інвестування визначено житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (далі Договір)

За пунктом 1.3 Договору інвестиція це грошові кошти у розмірі 864 000 грн, що еквівалентно 108 000 дол. США.

Забудовник є землекористувачем і замовником об`єкту будівництва й організує інвестування будівництва об`єкту, зокрема шляхом виконання зобов`язань, визначених цим Договором ( пункт 2.3 Договору).

Інвестор здійснює фінансування будівництва шляхом внесення інвестицій, а забудовник забезпечує реалізацію інвестиції Інвестора для будівництва об`єкту будівництва (пункт 2.4. Договору).

За підпунктом 2.4.1 за умови виконання Сторонами взятих на себе за цим Договором зобов`язань забудовник отримує від інвестора 2-во (двокімнатну) квартиру, загальною площею не менше 60 кв.м в Центральному районі м. Миколаєва, а інвестор житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Пунктом 2.8 Договору передбачено, що забудовник спільно з інвестором оформляє право власності Інвестора на об`єкт будівництва згідно з умовами цього Договору і чинного законодавства України, а також забудовник передає на безкоштовній основі земельну ділянку, яка є його особистою приватною власністю, для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечує Інвестора необхідною для цього документацією й інформацією.

Інвестиційним внеском забудовника відповідно до підпункту 2.9.1. є земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язання забудовника вважаються виконаними з моменту здачі об`єкта будівництва в експлуатацію й оформлення свідоцтва про право власності інвестора на об`єкт інвестування відповідно до цього Договору (пункт 2.12 Договору).

Відповідно до тексту розписок ОСОБА_6 на виконання зобов`язань за цим договором останній готівкою отримав від ОСОБА_1 09 вересня 2011 року 200 000 грн, 16 серпня 2012 року 300 000 грн, 23 вересня 2014 року 325 000 грн та 01 серпня 2016 року 955 000 грн, а всього на загальну суму 1 780 000 грн.

За інформацією Декларації про готовність об`єкта до експлуатації замовником зазначається ОСОБА_2 та ця декларація зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області 08 січня 2013 року.

Будь-яких інших підтверджень та доказів, які б свідчили про укладення договору, його реєстрації, інших документів на підтвердження стану виконання угоди між сторонами позивачем або відповідачем, суду не надано, посилання на документи, що підтверджують право власності ОСОБА_2 , в договорі від 09 вересня 2011 року відсутні.

30 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_2 про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю в рівних частках, а також спільного зведеного на ній житлового будинку в розмірі ѕ часток за нею.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2019 року (справа № 488/3103/17) визнано земельну ділянку площею 1 000 кв.м за номерои 1»л» та об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на цій земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнано право власності ОСОБА_3 на Ѕ частку зазначеної земельної ділянки та на ѕ частки об`єкта незавершеного будівництва.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва (справа № 488/3103/17) від 18 лютого 2019 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на об`єкт незавершеного будівництва змінено, та визнано за останньою право власності на Ѕ частку об`єкту незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 1 000 кв.м, за номером 1-л, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий № 0:07:002:0012.

Відповідно до витягів з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 травня 2019 року зареєстровано права спільної часткової власності відповідачів по 1/2 частки за кожним на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за цією адресою.

12 лютого 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду за касаційною скаргою ОСОБА_2 постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишено без змін.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що відповідачі ухиляються від виконання передбаченого інвестиційним договором від 09 вересня 2011 року обов`язку в частині передачі йому у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , що передбачено пунктом 2.8. Договору.

Інвестиційним договором є угода між особою, яка має право на об`єкт будівництва (замовник будівництва, інвестиційний фонд тощо), та інвестором з метою участі інвестора у будівництві шляхом залучення інвестиційних коштів та отримання в майбутньому у власність об`єкту.

Предметом інвестиційного договору є участь інвестора у будівництві будинку. Інвестор здійснює інвестиційні внески та отримує у власність об`єкт на умовах, визначених договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина 5 статті 82 ЦПК України).

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду першої інстанції інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості від 09 вересня 2011 року, укладеного між відповідачем у справі ОСОБА_2 (забудовник) та позивачем (Інвестор).

Пунктом 2.8 Договору передбачено, що забудовник спільно з інвестором оформляє право власності інвестора на об`єкт будівництва згідно з умовами цього Договору і чинного законодавства України, а також забудовник передає на безкоштовній основі земельну ділянку, яка є його особистою приватною власністю, для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечує Інвестора необхідною для цього документацією й інформацією.

Отже за цим пунктом Договору передачі забудовником земельної ділянки передує оформлення права власності інвестором на об`єкт будівництва, що розташований на цій земельній ділянці.

Між тим як встановлено судом першої інстанції, на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом та в подальшому право власності на об`єкт будівництва, а саме на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (об`єкт інвестування) не оформлялось.

За обставинами справи спірна земельна ділянка на період укладення договору належала на праві власності ОСОБА_2 . Після побудови на цій земельній ділянці житлового будинку право спільної власності зареєстровано за відповідачами по Ѕ частки цієї нерухомості, а також право власності на земельну ділянку було зареєстровано за відповідачами по 1/2 частки за кожним.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Більш того, судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції у справі про поділ спільного майна відповідачів, як колишнього подружжя, встановлено, що участь у придбанні земельної ділянки, а також у будівництві житлового будинку здійснювали виключно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а інші особи ніякої участі не приймали, будівництво здійснювалось за кошти подружжя, на здійснення будівництва реалізовувалось майно яке належало ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (квартира, бізнес, земельна ділянка, власні фінансові збереження і т.д.).

При цьому суди врахували, що згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, замовником будівництва житлового будинку з мансардою по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , а відповідно до пункту 4 вказаної декларації будівництво здійснювалось власними силами.

Позивач ОСОБА_1 , який не брав участь у розгляді зазначених справ, проте відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України не спростував зазначені обставини у загальному порядку.

Звідси суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача право володіти і розпоряджатися земельною ділянкою за інвестиційним договором не виникло, а відтак відсутні підстави для зобов`язання відповідачів виконати зобов`язання за вказаним договором шляхом передачі спірної земельної ділянки.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірну земельну ділянку із здійсненням відповідних реєстраційних дій, то треба зазначити, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 76123860/15.

Отже, встановивши, що позивач не отримав право власності на житловий будинок, тобто права власності на житловий будинок і земельну ділянку у нього в установленому законом порядку не виникло, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про зобов`язання відповідачів передати спірну земельну ділянку та визнання права власності за позивачем на цю земельну ділянку з відповідними реєстраційними діями.

Щодо вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_3 .

Спір у справі про визнання інвестиційного договору недійсним з підстави його фіктивності.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу звернення ОСОБА_3 за судовим захистом шляхом визнання недійсним правочину, стороною якого вона не була, проте вважає, що спірним договором порушуються її майнові права на об`єкт інвестування житловий будинок та земельну ділянку, на якій цей будинок побудований.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (частина 3 статті 234 Цивільного кодексу України).

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 369/11268/16-ц.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 у справі № 522/8158/15-ц зроблено висновок, що визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Суд першої інстанції задовольняючи зустрічний позов дійшов висновку, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий висновок суд обґрунтовував тим, що при укладенні інвестиційного договору були порушені вимоги частини 3 статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» та статті 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомості», так як кошти на будівництво були залучені не через Фонд фінансування будівництва (далі Фонд), тому ОСОБА_1 не міг стати довірителем Фонду. Крім того, погоджуючись з доводами позивача про те, що Договір був укладений без її відома, за відсутності її згоди, суд вважав, що Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Між тим з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 6 ЦК України сторони мають укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 4 Закону України « Про інвестиційну діяльність» визначені об`єкти інвестиційної діяльності, а саме, об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Частиною 3 цієї статті визначено, що інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових корпоративних облігацій, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об`єктів визначаються виключно законами.

В статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомості» визначено поняття об`єкт інвестування, а саме, об`єктом інвестування у правовідносинах, які регулюються цим Законом є квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Статтею 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомості» регулює укладення договорів про участь у Фонді фінансування будівництва.

Яв встановлено умовами Договору об`єктом інвестування у цьому договорі є житловий будинок, тобто вимоги Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомості» не регулюють відносин між фізичними особами щодо інвестування житлового будинку, а житловими будинками у розумінні цих нормативних актів є квартира та або приміщення соціально-побутового призначення в багатоквартирних житлових будинках.

Отже висносок суду першої інстанції про порушення сторонами при укладенні спірного договору вимог зазначених Законів є помилковим.

Крім того, не погоджується колегія суддів апеляційного суду з тим висновком, що спірний договір в момент його укладання 09 вересня 2011 року з огляду на те, що ОСОБА_3 не була повідомлена про нього, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, з огляду на те, що за інвестиційним договором у особи виникає право на отримання права власності після будівництва об`єкта інвестування, а отже на час укладення будь-які майнові права за таким договором відсутні. Діючим законодавством не передбачена обов`язкова згода (повідомлення) дружини сторони інвестиційного договору на будівництво об`єкта нерухомості.

Також не підтверджено ОСОБА_3 належними доказами, що спірний договір має на меті приховування справжніх намірів учасників правочину, зокрема, поділу майна подружжя.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду ґрунтується на припущеннях, що відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України є неприпустимим.

За матеріалами справи договір укладався 09 вересня 2011 року, однією із сторін цього договору був чоловік ОСОБА_3 . Будь-яких доказів про те, що на той час між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_2 виникали питання про поділ майна подружжя, суду першої інстанції не надано та такі обставини в судовому засіданні не встановлено. Водночас як встановлено матеріалами справи питання поділу майна виникло у подружжя в 2017 році, тобто через шість років до укладення цього договору. Отже не доведено відповідними доказами за правилами статей 76-78 ЦПК України, що до моменту укладення спірного договору у сторін цього договору виник умисел на приховування справжніх намірів, пов`язаних з поділом майна подружжя ОСОБА_7 .

Крім того, суд першої інстанції не дав правової оцінки наданим на виконання спірного договору розпискам ОСОБА_2 про отримання ним коштів готівкою від ОСОБА_1 протягом 2011-2016 років. ОСОБА_2 не заперечував отримання таких коштів. Сам по собі факт про здійснення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 за рахунок коштів подружжя, встановлений судовими рішеннями, не доводить тих обставин, що ОСОБА_2 не отримував коштів за вказаними розписками від ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що наданими ОСОБА_3 доказами на підтвердження доводів зустрічного позову про фіктивнівність укладеного інвестиційного договору про будівництво об`єкта нерухомості від 09 вересня 2011 року не доведено наявність наступних умов фіктивності договору, а саме, вина сторін договору у формі умислу, виникнення такого умислу до моменту укладення договору (09 вересня 2011 року) з метою відсутності правових наслідків, визначених договором, а тому відсутні підстави вважати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що було укладено фіктивний правочин.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд дійшов до переконання, що ОСОБА_3 , яка просила суд про визнання інвестиційного договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю не довела належними та допустимими доказами, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, тобто сторони, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та мали на меті інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, та такі ознаки були властиві діям обох сторін, а тому вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню.

За такого доводи апеляційної скарги в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо задоволення вимог зустрічного позову підлягають задоволенню.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні зустрічного позову, ухвалене судове рішення суду першої інстанцій в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, то витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 152, 69 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання недійсним інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості, укладеного 09 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 152 грн 69 коп. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.