Справа № 439/1485/20 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/811/517/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Ванівського О.М.,Мельничук О.Я.

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.03.2011 року у розмірі 23 132, 64 гривень станом на 31.08.2020 року.

Оскаржуваним заочним рішенням позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 544 (п`ятсот сорок чотири) гривні 67 копійок заборгованості за тілом кредиту, відповідно до укладеного договору №б/н від 28.03.2011 року.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Заочне рішення суду в частині не задоволених позовних вимог оскаржило АТ КБ «Приватбанк».

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що ОСОБА_2 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 28.03.2011 року, та на протязі дев`яти років користувався послугами банку, кредитними коштами та сплачувала відсотки за їх користування. Позивачем на підтвердження під ставності позовних вимог надана додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки та підписана Відповідачем 28.03.2011 року Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна. 30 днів пільгового періоду», в якій зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом (3% на місяць), строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, а саме (500грн. +5% від суми заборгованості по кредитному договору, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій). Також, у вказаній довідці зазначено, що з фінансовими умовами надання платіжної карти «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та прикладами розрахунку сум плати за використання кредитних коштів ОСОБА_2 ознайомлена. Відповідачем, всупереч закріпленому цивільним процесуальним законодавством принципу змагальності сторін, не доведено, шо в цей день нею укладалися будь-які інші договори з Банком, яких могла б стосуватися така довідка. З матеріалів справи такі обставини не вбачаються. Відтак, висновки суду є надуманими та грунтуються на припущеннях, що згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України є неприпустимим. Факт сплати відповідачем платежів на погашення відсотків не спростований. Крім того, ОСОБА_1 не оспорила в судовому порядку жодної операції здійсненої нею по картці/рахунку. Отже, встановивши, що банк надав відповідачу саме кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав вважати, що кошти які відповідач вносив на рахунок платіжних карток слід вважати, як повернення саме кредитних коштів, а не сплату відсотків а комісії за їх користування, оскільки відповідач цього не заперечив, а своїми діями підтвердив сплату відсотків за користування коштами банку.

Просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимогскасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись із позовними вимогами позивач АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 28.03.2011, Довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитна картка Універсальна» від 28.03.2011, розрахунком заборгованості за таким договором станом на 31.08.2020, Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умовами та правилами, копією паспорта відповідачки, випискою за договором.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відсутні дані про видачу кредитної картки, її вид та строку дії, кредитний ліміт, вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних, крім прізвища, адреси та підпису відповідача, відсутні домовленості сторін щодо процентів та штрафних санкцій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відтак, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03.07.2019 справа № 342/180/17, суд першої інстанції стягнув заборгованість у розмірі 544,67 грн заборгованістьза тілом кредиту.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 28.03.2011 року звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 28.03.2011 року, тобто уклала договір про надання банківських послуг (кредитний договір) шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанку", згідно якого отримала у позивача кредит на картковий рахунок.

Відповідач ОСОБА_1 погодилася, що заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Таким чином, 28.03.2011 року між відповідачем та АТ КБ "ПРИВАТБАНК" укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Зазначені обставини у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Іншими словами, не спростованим є факт укладення кредитного договору між сторонами, за умовами якого відповідачка, фактично підписавши запропоновану їй банком анкету-заяву, отримала кредитний ліміт у відповідному розмірі.

Як зазначає позивач, банк виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами, протилежного не встановлено.

В свою чергу, позивач стверджує, що відповідач не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором № б/н від станом на 31.08.2020 року має заборгованість 23 132,64 грн., яка складається з наступного: 544.67 грн. - заборгованість за кредитом; 20 987,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 600.00 грн. - заборгованiсть за пенею.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Однак, у долученому до позовної заяви документі, Довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитна картка Універсальна» від 18.04.2010 року, така підписана відповідачем, її ознайомлено про основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, а саме тип кредиту, суму ліміту, строк договору і строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка 36% (3% * 12 = 36%).

Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги даний доказ, адже як вбачається із Заяви клієнта від 28.03.2011 року таку подано Банку з метою отримання кредитної картки «Універсальна», а Довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитна картка Універсальна» від 28.03.2011 року стверджується, що такою передбачено істотні умови кредитування саме для кредитної картки «Універсальна» за отримання якої відповідач звернувся до Банку. Більше того, два дані документи підписані позичальником й однією датою 28.03.2011 року, відтак, відмінна внутрішньобанківська нумерація на бланках документів не може слугувати підставою для віднесення даних документів до різних кредитних договорів за відсутності за матеріалами справи доказів такому.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції неповно з`ясувавши обставини справи, безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача суми процентів за користування наданим кредитом.

Як вбачається з позовних вимог та розрахунку заборгованості, банк просить стягнути заборгованість за відсотками за ставкою 36 % річних. Сума заборгованості за відсотками в межах даної ставки становить 29,10 грн. станом на 31.03.2015 року, що стверджується розрахунком заборгованості (загальна заборгованість за процентами накопичувальним підсумком).

Ставка пені за Довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитна картка Універсальна» від 28.03.2011 року передбачена у розмірі, відмінному від того, що прийнятий при здійсненні обрахунку пені кредитором у розрахунку заборгованості, відтак, борг за пенею в розмірі 1 600,00 грн. кредитором обраховано та заявлено до стягнення безпідставно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, з одночасним ухваленням нового рішення в цій частині вимог, відповідно стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за відсотками в сумі 29,10 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задоволити частково.

Заочне рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків за договором № б/н від 28.03.2011 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсотками задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» 29,10 грн. заборгованості за відсотками за договором № б/н від 28.03.2011 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.