22-ц/804/3078/21
266/3644/20

Головуючий в І інстанції Федотова В.М. Єдиний унікальний номер 266/3644/20
Номер провадження 22-ц/804/3078/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Вороніна М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Царьова Олена Сергіївна на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Сахова Марина Андріївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкодавцем першої черги, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, визнання право власності на частину спадщини,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року представник позивачки звернулась до суду із позовом, в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2010 року та до дня смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; змінити черговість одержання права на спадкування, визнавши позивачку спадкоємицею першої черги; визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими та побутовими спорудами. Під час розгляду справи представник позивачки доповнив позовні вимоги та ще просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М. А. за №1268 в частині визнання права власності на житловий будинок в цілому; скасувати державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок, яка була проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 квітня 2020 року.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що на початку 2010 року позивачка ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_3 . Вони почали спілкуватися, а потім стали проживати разом у будинку останнього за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 був дуже самотньою людиною, так як його син ОСОБА_2 до нього не приходив, інших прямих родичів та людей, які б про нього піклувались, в нього не було. ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_3 , оскільки він був хворий, мав низку тяжких захворювань: церебральний атеросклероз, хронічну дисциркуляторну енцефалопатію з вестибуло-атактичним синдромом, порушення когнітивних функцій, ішемічну хворобу серця: атеросклеротичний кардіосклероз. Внаслідок захворювань потребував стороннього догляду та піклування. Протягом спільного життя ОСОБА_1 з ОСОБА_3 вони вважали себе чоловіком та дружиною, мали спільні права та обов`язки, піклувались та підтримували один одного, вели спільне господарство, спільно утримували будинок, купували необхідні речі, робили ремонтні роботи у будинку. Позивачка прибирала у будинку, готувала їжу, тобто фізично та морально допомагала ОСОБА_3 . Єдиним джерелом доходу була пенсія обох, але фактично позивачка утримувала чоловіка, оскільки мала значно вищу від нього пенсію. На передодні смерті ОСОБА_3 взагалі не спілкувався з сином, жодних відносин не підтримував. Відповідач не згадував взагалі, що у нього є батько, який потребує допомоги, має низку тяжких захворювань, та не може самостійно про себе подбати. Оскільки, відповідач ніколи не дбав про батька, останній був дуже на нього ображений, та не раз наголошував, що в разі його смерті позивачка навіть не повідомляла про це сину.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ОСОБА_1 повідомила відповідача про смерть батька та вони разом приймали участь у похованні. Вона не заперечувала щоб документи щодо ритуальних послуг були виписані на ім`я відповідача. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді зазначеного житлового будинку. Разом з відповідачем позивачка звернулася до приватного нотаріуса Сахової М.А. для подачі заяви та вступу у право на спадщину. Відповідач не заперечував, що позивачка також має право отримати спадок, оскільки на протязі шести років разом проживала та дбала про його батька. Факт того, що сторони домовились разом отримати спадок, підтверджується наявністю у позивачки документів на майно, разом вони отримували документи у нотаріуса на ім`я відповідача. Однак, з часом відповідач відмовився ділити спадок з позивачкою, тому остання вимушена звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 грудня 2019 року по справі № 266/5857/19 в задоволенні заяви позивачки про встановлення факту проживання із ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини однією сім`єю було відмовлено. Постановою Донецького апеляційного суду від 18 березня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 грудня 2019 року скасовано, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Також, роз`яснено ОСОБА_1 її право звернення до суду на загальних підставах у порядку позовного провадження.

Факт спільного проживання має для позивачки юридичне значення, оскільки дозволить використати право на прийняття спадщини шляхом зміни черговості на спадкування. У зв`язку з чим, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Царьова О. С. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на неповне з`ясування судом усіх обставин по справі та вибіркове дослідження наданих доказів, просила зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв як доказ засвідчену належним чином копію довідки-акту про сумісне проживання. Вважає, що факт сумісного проживання, ведення спільного господарства та потреба ОСОБА_3 у сторонньому догляді підтверджено показаннями свідків.

23 листопада 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив обґрунтований тим, що довідка-акт про спільне проживання, яка надана позивачем, не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ, оскільки вона не відповідає вимогам законодавства. Факт спільного проживання однією сім`єю та безпорадного стану ОСОБА_3 , на який посилається позивачка, вважає недоведеним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Царьової О. С., які просили скаргу задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Горбачової Г. М., які просили залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позивачка не довела факт сумісного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю: наявність спільного бюджету з померлим, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги. Також суд вважав відсутніми підстави для зміни черговості держання права на спадкування за законом, а позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності в порядку спадкування та скасування державної реєстрації і визнання права власності на частини спадщини не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.

З таким висновком суду не можна не погодитись.

Судом встановлено, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02 серпня 2018 року за №17-120-0, виданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 17).

Згідно наданої ксерокопії довідки-акта від 01 червня 2016 року, виданої секретарем КСН «Селище Слободка Гавань», ОСОБА_1 , на час її видачі мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2010 року вела спільне господарство та доглядала за тяжко хворим ОСОБА_3 , який за станом здоров`я не міг мешкати один (т. 1 а.с. 21).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 148).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином саме по собі надання позивачкою допомоги та догляд за ОСОБА_3 за його життя, придбання продуктів харчування, проведення ремонтних робіт в будинку спадкодавця не є безумовними підставами для встановлення факту проживання однією сім`єю

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю позивачки та померлого як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2010 року по час смерті ОСОБА_3 , адже свідчать лише про сумісне проживання позивачки із померлим.

Належних та допустимих доказів щодо ведення спільного господарства в зв`язку з наявністю сімейних стосунків та наявності спільного бюджету позивачка не надала.

При цьому наявні в матеріалах справи квитанції про купівлю будівельних матеріалів суд першої інстанції вважав неналежним доказом, який би свідчив про проживання однієї сім`єю позивачки та померлого, оскільки не доводять будь-яких обставин про сумісне проживання останніх як сім`ї та ведення спільного господарства, а показання свідків не містять інформації, яка б свідчила про усталені сімейні стосунки між позивачем та ОСОБА_3 з 2010 року до дня його смерті.

Таким чином, установивши, що позивачка не надала належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт її проживання однією сім`ю зі спадкодавцем ОСОБА_3 не менш як п`ять років до дня відкриття спадщини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави вважати, що вона набула право на спадкування майна після його смерті, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Оскільки позивачкою не доведено її право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , позовні вимоги в частині зміни черговості спадкування, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та визнання право власності на частину спадщини також не можуть бути задоволені.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, які б спростували правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 05 листопада 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Розмір судового збору, який ОСОБА_1 необхідно було сплатити за подачу апеляційної скарги, згідно із ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 5 675 грн. 40 коп.

Між тим, до клопотання про відстрочення сплати судового збору позивачкою надано довідку про доходи з якої вбачається, що її річний дохід складає 36 606 грн. 21 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суду надано право зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Таким чином, оскільки 5% розміру річного доходу ОСОБА_1 складає 1 830 грн. 31 коп. (36 606 грн. 21 коп. ? 5 / 100), апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір судового збору до цього розміру і стягнути його з позивачки у дохід держави.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Царьова Олена Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 830 (одну тисячу вісімсот тридцять) грн. 31 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева