Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Лемак О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сухан Н.В.,

представника позивача адвоката Понзель В.В.,

представника відповідача ДПП Національної поліції України Котубей О.В.,

представника відповідача Держаної казначейської служби України Тягур І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Держаної казначейської служби України, треті особи, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди в результаті неправомірних дій працівників поліції,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Держаної казначейської служби України, треті особи, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди в результаті неправомірних дій працівників поліції.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що 05 грудня 2016 року близько 18 год. 35 хв. в АДРЕСА_1 на території складу, що являється його приватною власністю група працівників Управління патрульної поліції в Закарпатської області в присутності охоронника, його жінки, та малолітнього сина вчинила напад на нього, де спричинили тілесні пошкодження та вчинили інші протиправні дії. За його заявою прокуратурою Закарпатської області відкрито кримінальне провадження № 0000287 за ст. 365 ч.2, 185 ч. 2 КК України. Дане кримінальне провадження знаходиться на стадії розслідування. Вказує, що безпосередньо після вчинення нападу працівники поліції застосували відносно нього спецзасіб «кайданки» та доправили до Закарпатського наркологічного диспансеру, хоча жоден з них не сказав, що в нього є ознаки сп`яніння. При огляді лікарем в Закарпатському ОНД не було виявлено ознак сп`яніння і видано відповідний акт обстеження.

Після чого, працівники поліції доправили його в Ужгородський РВ ГУНП в Закарпатській області, де не пояснюючи нічого склали дві постанови про порушення ПДР за ч.1 ст. 122, ч.1 ст.126 КУпАП, та три протоколи про порушення ПДР ст. 122-2, ст. 122- 4, ст. 124 КУпАП.

Зазначає, що постанови патрульних були ним оскаржені до Ужгородського міськрайонного суду, куди для розгляду по суті було направлено і три протоколи відносно нього.

Вказує, що протокол серії АП 2 № 092880 за ст. 124 КУпАП постановою суду від 29.03.2017 року справу закрито за відсутністю події адміністративного правопорушення. Протокол серії АП 2 №416721 за ст. 122-4 КУпАП, постановою суду від 29.03.2017 року справу закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Протокол серії АП 2 №094492 по ст. 122-2 КУпАП, постановою суду від 24.02.2017 року справу закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постанова серії АР №053592 по ст.122 ч.1 КУпАП та постанова серії АР № 053165 по ст. 126 ч.1 КУпАП, постановою суду від 27 березня 2017 року скасовані, як незаконні, а провадження у справі - закрито. Зазначені постанови Ужгородського міськрайонного суду ніким не оскаржувалися і набрали законної сили.

Пояснює, що таким чином інспекторами Управління патрульної поліції при складанні адміністративних матеріалів про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень у сфері безпеки транспорту допущено фальшування, штучне створення доказів.

В результаті неправомірних дій працівників поліції позивач зазнав матеріальної шкоди яка полягає в наступному: оплата оренди автомобіля та праці найманого водія для поїздки за кордон з метою лікування 2 246 Євро (що складає 72.390 гривень) у відповідності до курсу НБУ; оплата найманого працівника для виконання поставок товару до ГРК «Круїз» ФОП ОСОБА_1 складає 32 000 гривень.

Також вказує, що в результаті неправомірних дій працівників поліції зазнав і моральної шкоди, фізичних страждань, приниження честі і гідності людини, в присутності родини. Сума моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню складає 55 000 гривень.

З огляду на викладене просить суд :

-визнати дії працівників Управління патрульної поліції в Закарпатській області - Департаменту патрульної поліції при затриманні та складанні адміністративних документів 05.12.2016 року відносно ОСОБА_1 - неправомірними;

-стягнути з Держави Україна в особі її уповноваженого органу Державної казначейської служби України на користь позивача ОСОБА_1 суму спричиненої матеріальної шкоди в сумі 104 390,00 гривень, та 55 000, 00 гривень моральної шкоди.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

11.02.2020 року від представника від начальника УПП в Закарпатській області ДПП Ю.Марцинишина надійшли пояснення до позову в який вказує, що в своїй заяві позивач просить визнати дії поліцейських при складанні адміністративних матеріалів неправомірними. Проте така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже визнання дій органу державної влади незаконними здійснюється у порядку визначеному КАС України. Разом з тим, в рішеннях суду за результатами розгляду оскаржуваних протоколів та постанови складених стосовно позивача, судом було надано оцінку діям працівників, які неправомірними визнано не було, однак в сукупності доказів для притягнення позивача до відповідальності недостатньо. Таким чином позивач фактично просить повторно надати оцінку обставинам щодо складання стосовно нього протоколів про адміністративні правопорушення, що є неприпустимим.

Окрім того вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих неправомірність дій працівників патрульної поліції при складанні відносно нього адміністративних матеріалів.

Пояснює, що зі слів позивача у зв`язку з тим що у нього було вилучено посвідчення водія він не мав можливості виїхати за кордон для проходження лікування, у зв`язку з чим вимушений був орендувати автомобіль для поїздки на лікування.

Проте зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки оскаржувані адміністративні матеріали було складено 05.12.2016 року то починаючи з 05.03.2017 року позивач мав право звернутися до УПП в Закарпатській області за отриманням власного посвідчення водія, проте від позивача таких звернень не надходило.

Окрім того, рішення якими провадження стосовно позивача закрито, набрали законної сили: 06.03.2017р. за ст. 122-2 КУпАП - закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення; 08.04.2017р. за ст. 122-4 - закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення; 08.04.2017р. за ст. 124 - закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Виїзд за кордон позивачем було здійснено 12.04.2017 року, тобто у нього було достатньо часу для отримання власного посвідчення водія.

Також наголошує на необґрунтованість вимоги щодо оплати послуг перевізника. Позивачем було подано частину Договору про надання послуг перевезення, поставки, проте не надано доказів виконання цього договору (квитанції про перерахунок на коштів і т.д.), зазначення ціни надаваних послуг. Отже дані документи не можна вважати достовірним доказом який би підтвердив доводи Позивача.

Зазначає, що у позовній заяві позивач посилається на обставини наявності моральної шкоди, проте, доказів того, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надано та не долучено до матеріалів позову.

На підставі вищевикладеного, вважає позовні вимоги безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

13.02.2020 від Державної казначейської служби України О. Троцюка надійшов відзив на позовну заяву в якому останній заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що спірні правовідносини виникли виключно між позивачем та Департаментом патрульної поліції, а тому Казначейство України не завдало та не могло завдати шкоди позивачу. Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення прав позивача. Органи державної влади, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Таким чином, Казначейство України відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ.

Зазначає, що позивачем не додано жодних доказів, які підтверджують факт його лікування за кордоном. Також у позовній заяві позивач зазначає, що він був змушений орендувати автомобіль для поїздок на лікування за кордон, але знову ж таки договору оренди автомобіля, який міг би бути доказом у справі позивачем додано не було. На підставі наведеного, можна зробити висновок, що позивач безпідставно та завчасно звернувся до суду з вимогою про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди.

Посилається на те, що сума позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 55 000 грн. на користь ОСОБА_1 визначена позивачем без відповідного обґрунтування та конкретизації чому саме така сума моральної шкоди, не наведено жодного доказу перенесення будь-яких душевних страждань. Калькуляція суми моральної шкоди ні в позовній заяві, ні в доданих до позовної заяви документах не міститься.

21.02.2020 від представника Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву в якому останній вказує, що позивач сумнівно обґрунтував свої вимоги та не надав жодних доказів які б достовірно підтверджували його вимоги, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2021 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за вказаною позовною заявою до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Понзель В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представники відповідач Департаменту патрульної поліції Котубей О.В. в судовому заперечив проти вимог позивача з підстав наведених у відзиві.

У судовому засіданні представник Державної казначейської служби України Тягур І.І. просив у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити з підстав необґрунтованості.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча про час там місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відносно позивача працівниками поліції було винесено дві постанови про порушення ПДР за ч.1 ст.122 та ч.1 ст. 126 КУпАП та складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ст.ст. 124, 122-2, 122-4 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2017 провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

29 березня 2017 року постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області провадження по адміністративній справі № 308/13330/16-п відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності, про вчинення ним правопорушення передбаченого ст. 124-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрито, у зв`язку із відсутність події і складу адміністративного правопорушення

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 29..03.2017 провадження по адміністративній справі № 308/13330/16-п відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності, про вчинення ним правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрито, у зв`язку із відсутність події і складу адміністративного правопорушення

Також, судом встановлено, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції про визнання незаконними та скасування постанов у справі про адміністративне правопорушення задоволено повністю. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР № 053592 від 05.12.2016 року про притягнення гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП визнано незаконною та скасовано, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього - закрито. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР № 053165 від 05.12.2016 року про притягнення гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП визнано незаконною та скасовано, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього - закрито.

З наведеного слідує, що судами у вищезазначених рішеннях не було встановлено вини позивача ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень за ст.ст. 124, 122-4, 122-2, ч. 1 ст. 122, ч.1 ст. 126 КУпАП, а провадження у адміністративних справах закриті.

В позовній заяві позивач вказує, що в результаті неправомірних дій працівників поліції він зазнав матеріальної шкоди яка полягає в оплаті оренди автомобіля та праці найманого водія для поїздки за кордон з метою лікування, що становить 2 246,00 Євро (яка складає 72.390,00 гривень у відповідності до курсу НБУ) та оплаті найманого працівника для виконання поставок товару до ГРК «Круїз» ФОП ОСОБА_1 , що складає 32000,00 гривень.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст.56 Конституції України.

Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, з огляду на положення ст.1166 ЦК, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивачем не долучено до справи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження власних обставин. Суд вказує на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про лікування позивача ОСОБА_1 за кордоном та доказів оренди позивачем автомобіля.

В матеріалах справи наявний договір про надання послуг від 06 березня 2017 року, проте відсутні докази виконання даного договору. Крім того позивачем не доведено причинний зв`язок між діями і наслідками.

З огляду на викладене позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вказує наступне.

Положеннями ст.ст. 16, 23 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Особливу увагу суд звертає на ту обставину, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди.

З огляду на зазначене, необґрунтованими є посилання позивача про те, що сам факт скасування постанов про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження в справах про притягнення до адміністративної відповідальності, є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Саме по собі накладення штрафу на особу та в подальшому скасування цієї постанови не може свідчити про встановлений факт спричинення моральної шкоди за відсутності понесеної позивачем шкоди та причино наслідкового зв`язку між нею на неправомірними діями відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту спричинення йому моральної шкоди незаконними діями відповідачів, не обґрунтовано розміру грошового відшкодування, який він просить стягнути, а тому вимоги позивача про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає

Крім того, виходячи з положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України та ст. 17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів.

Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення.

Суд зазначає, що посилання позивача про здійснення працівниками поліції щодо нього протиправних дій, є необґрунтованими, та безпідставними, оскільки, позивачем не надано до суду жодних достатніх та належних доказів, підтверджуючих вказані обставини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 133, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, Суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Держаної казначейської служби України, треті особи, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди в результаті неправомірних дій працівників поліції - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду і набере законної сили в разі неподання такої в установлений строк.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суд О.В. Лемак