Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 544/690/19

провадження № 61-897св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: державний нотаріус Пирятинської державної нотаріальної контори Реп`ях Тетяна Іванівна, державний реєстратор Виконавчого комітету Пирятинської міської ради Міхєєв Дмитро Сергійович, Виконавчий комітет Пирятинської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року у складі судді Ощинської Ю. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Пирятинської державної нотаріальної контори Реп`ях Т. І., Виконавчий комітет Пирятинської міської ради, державний реєстратор відділу державної реєстрації виконкому Пирятинської міської ради Міхєєв Д. С., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Позов обґрунтовано тим, що чоловік позивача ОСОБА_4 хворів на онкологічне захворювання та у зв`язку з потребою у грошових коштах у 2016 року був вимушений терміново продати ОСОБА_2 належні йому торговельний комплекс на АДРЕСА_1 , що складається із нежитлової будівлі площею 502,70 кв. м, та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,1500 га, кадастровий номер :00:045:0001, цільове призначення - для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, позивач є спадкоємцем його майна за заповітом. Позивач вважала, що договори купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року вказаного нерухомого майна вчинені під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки ринкова вартість майна була значно занижена на момент продажу, а тому просила визнати недійсними договори від 21 жовтня 2016 року купівлі-продажу торговельного комплексу та земельної ділянки, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та застосувати реституцію як наслідок недійсності правочинів.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, окрім вимоги щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, також вказувала, що відповідач оплату за придбану нерухомість не провів і станом на час звернення з позовом кошти ним не сплачені. Крім того, зазначала, що земельну ділянку площею 0,1500 га, яка була предметом правочину між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , на підставі поданих останнім документів розділено на три суміжні ділянки площами 0,0141 га, 0,0611 га та 0,0748 га, їм присвоєно окремі адреси згідно з рішення Виконавчого комітету Пирятинської міської ради від 16 квітня 2019 року № 135 ( АДРЕСА_1, НОМЕР_1, АДРЕСА_2 відповідно), а тому просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності на нежитлову будівлю та зазначені земельні ділянки.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки 01 лютого 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з приводу відчуження земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер :00:045:0001, посвідчений державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області Репях Т. І. (зареєстрований у реєстрі за № 1-1269). Визнано недійсним договір купівлі-продажу торговельного комплексу від 21 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з приводу відчуження торговельного комплексу, розташованого на АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області Репях Т. І. (зареєстрований у реєстрі за № 1-1266). Припинено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 93,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238, номер запису про право власності 31449441) за ОСОБА_2 . Припинено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 298 кв. м, сарай літ. «В», замощення літ. «І», огорожу № «1-3», (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238, номер запису про право власності 31449003 від 26 квітня 2019 року) за ОСОБА_2 . Припинено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,0611 га на АДРЕСА_3 (кадастровий номер :00:045:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238, номер запису про право власності 31447825 від 26 квітня 2019 року) за ОСОБА_2 . Припинено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,0141 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :00:045:0032, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238, номер запису про право власності 31447334 від 26 квітня 2019 року) за ОСОБА_2 . Припинено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,0748 га на АДРЕСА_2 (кадастровий номер :00:045:0033, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238, номер запису про право власності 31447608 від 26 квітня 2019 року) за ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу у розмірі 40 625,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено невигідні умови продажу торговельного комплексу та земельної ділянки, зважаючи на збіг тяжких обставин у зв`язку з тяжкою хворобою ОСОБА_4 , доказом чого є висновок експерта та звіт про оцінку майна, відповідно до яких ринкова вартість майна значно більша ніж в укладених договорах купівлі- продажу на момент їх продажу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги не суттєві та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що уточнена позовна заява ОСОБА_1 містить зміну предмета та підстав позову, що суперечить вимогам частини третьої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

- безпідставно відхилили як доказ нотаріально засвідчені заяви ОСОБА_4 про здійснення перерахунку ОСОБА_2 коштів за договорами купівлі-продажу торговельного комплексу і земельної ділянки від 21 жовтня 2016 року;

- не врахували, що у процесі розгляду справ № 544/1092/16-ц та № 544/214/17 були встановлені факти, що мають значення і для даної справи, в тому числі і факт придбання ОСОБА_2 у ОСОБА_4 торговельного комплексу та земельної ділянки на законних підставах;

- не звернули увагу на показання свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про фінансову забезпеченість (фінансовий стан) ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу;

- не надали оцінку тому, що в матеріалах справи, окрім квитків до Ізраїлю, немає жодних належних доказів щодо «значних витрат» на лікування ОСОБА_4 ;

- не встановили, посилаючись на належні докази, чи дійсно онкологічне захворювання ОСОБА_4 було «тяжким» для нього з фінансової точки зору; чи мав можливість ОСОБА_4 продати торговельний комплекс та земельну ділянку на більше вигідних для себе умовах;

- не врахували, що ОСОБА_1 як дружина ОСОБА_4 надала своєму чоловіку згоду на продаж торговельного комплексу за ціну, на умовах, за його розсудом;

- вийшли за межі позовних вимог, припинивши право приватної власності відповідача на торговельний комплекс та земельну ділянку;

- не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17 та від 20 травня 2019 року у справі № 458/1481/16-ц.

У касаційній скарзі заявником також викладено клопотання про зупинення виконання рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, яке обґрунтовано тим, що виконання оскаржуваних рішень призведе до набуття позивачем права власності на торговельний комплекс та земельну ділянку, що в подальшому може призвести до їх відчуження, зазначене унеможливить поновлення права власності ОСОБА_2 на вказане майно.

У лютому 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду заяву про зупинення дії рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Заяву обґрунтовано тим, що незупинення дії оскаржуваного рішення призведе до порушення права власності ОСОБА_2 на спірне майно та на провадження господарської діяльності, що у подальшому ускладнить чи навіть зробить неможливим поновлення права власності.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якому, посилаючись на її необґрунтованість, просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 січня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у цій справі на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали справи № 544/690/19 із Пирятинського районного суду Полтавської області; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень; надано учасникам справи строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено, зупинено дію рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

17 лютого 2021 року матеріали справи № 544/690/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року справу № 544/690/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу торговельного комплексу від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 торговельний комплекс на АДРЕСА_1 , що складається із нежитлової будівлі торговельного комплексу літ. «А-1» загальною площею 502,70 кв. м, сараю літ. «В», замощення літ. «І», огорожі № 1-3. Згідно з пунктом 3 договору загальна ринкова вартість торговельного комплексу становить 716 000,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер земельної ділянки :00:045:0001, з цільовим призначенням - для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, яка розташована на АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3 договору загальна ринкова вартість земельної ділянки становить 185 200,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер після триваючого онкологічного захворювання (встановлений діагноз C-r сечового міхура Т4а N1 M1 G3. Стадія ІV. Клінічна група 2. Mts зачеревинні лімфовузли, скелет, двобічний УГН, двобічні нефростоми).

Позивач ОСОБА_1 , дружина померлого ОСОБА_4 , є спадкоємицею його майна за заповітом.

Рішенням Виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області від 16 квітня 2019 року № 135 присвоєно адресу суміжним земельним ділянкам, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (права сторона автошляху Київ-Харків-Довжанський) (цільове призначення: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі), що належить на праві приватної власності громадянину ОСОБА_2 :

- площею 0,0141 га, кадастровий номер :00:045:0032, - АДРЕСА_1 ;

- площею 0,0611 га, кадастровий номер :00:045:0031, - АДРЕСА_3 ;

- площею 0,0748 га, кадастровий номер :00:045:0033, - АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку про оцінку майна від 13 травня 2019 року № р 10/10 з додатками, оцінювач вважає, що ринкова вартість оцінюваного нерухомого майна станом на 10 жовтня 2016 року становить 4 011 630,00 грн (сума не включає податок на додану вартість 20 %), а саме: ринкова вартість торговельного комплексу, загальною площею 502,7 кв. м (нежитлова будівля торговельного комплексу літ. «А-1», площею 502,7 кв. м, сарай літ. «В», замощення літ. «І», огорожа № 1-3 становить 1 599 000,00 грн; ринкова вартість земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :00:045:0001, для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, становить 442 000,00 грн; незавершене будівництво готельного комплексу - 1 970 630,00 грн.

Згідно з висновком експерта Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса від 27 червня 2019 року № 698/699/700/767/769 за результатами проведеної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи встановлено, що:

- ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер :00:045:0001, цільове призначення - для традиційних народних промислів та підприємницької діяльності, станом на 21 жовтня 2016 року складає 232 660,00 грн;

- ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - торговельного комплексу загальною площею 502,7 кв. м (нежитлова будівля торгівельного комплексу літ. «А1», сарай літ. «В», замощення літ. «І», огорожа № 1, - розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 21 жовтня 2016 року складає 1 853 200,00 грн;

- ринкова вартість будівельних матеріалів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва - приміщення адміністративно - готельного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :00:045:0001, станом на 21 жовтня 2016 року могла складати 1 562 830,00 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що договори купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року укладені ОСОБА_4 під впливом тяжкої обставини (онкозахворювання) і на вкрай невигідних умовах, оскільки нерухоме майно було продане ОСОБА_2 по заниженій ціні, а тому є підстави застосувати положення частини першої статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено невигідні умови продажу торговельного комплексу та земельної ділянки, зважаючи на збіг тяжких обставин у зв`язку з тяжкою хворобою ОСОБА_4 , доказом чого є висновок експерта та звіт про оцінку майна, відповідно до яких ринкова вартість майна значно більша ніж у укладених договорах купівлі-продажу на момент їх продажу.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Поняття договору купівлі-продажу розкрите в статті 655 ЦК України. За цим договором, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Щодо вкрай невигідних умов укладення правочину.

По-перше, невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі чи невигідні для особи обов`язки та умови.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи цю справу, на вказані норми права уваги не звернули, і визнавши онкологічне захворювання ОСОБА_4 тяжкою обставиною, а умови оспорюваних договорів вкрай невигідними, не встановили, посилаючись на належні докази:

- чи дійсно умови оспорюваних договорів були вкрай невигідними для ОСОБА_4 з огляду на його майновий стан і доходи;

- чи дійсно оспорювані договори купівлі-продажу були вчинені ОСОБА_4 саме для усунення тяжких обставин;

- чи мав можливість ОСОБА_4 продати торговельний комплекс та земельну ділянку на момент вчинення оспорюваних правочинів на більш вигідних умовах;

- чи є нерозривний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням оспорюваних договорів, які вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на аргументи, наведені позовній заяві, про те, що сім`єю ОСОБА_1 було розміщено оголошення про продаж торговельного комплексу та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , з метою отримання достатніх коштів для лікування ОСОБА_4 . Оскільки потенційних покупців, які б могли запропонувати ринкову ціну на придбання нерухомості знайдено не було, а в медичній клініці в Ізраїлі була призначена дата медичного обстеження та операції, ОСОБА_4 був вимушений позичити кошти у свого товариша. 18 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 полетіли в Ізраїль для проходження медичного обстеження та лікування. З 18 червня по 02 вересня 2016 року (час знаходження в Ізраїлі) було витрачено 15 164,00 євро, еквівалент 429 141,40 грн. Оскільки необхідно було віддавати позичені кошти та знову їхати до Ізраїлю для проходження другого курсу хіміотерапії, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 погодились на пропозицію ОСОБА_2 про придбання їх майна за 901 200,00 грн. 21 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено оспорювані договори купівлі-продажу нерухомості (а. с. 3-4; 197-198 том 1).

Суди не врахували, що оспорювані договори купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року були укладені не тільки з метою негайного лікування ОСОБА_4 , але і для покриття боргів за договором позики; не встановили зміст такого договору та суму позики.

Також суди попередніх інстанцій не надали належну оцінку тому, що у процесі розгляду справ: № 544/1092/16-ц та № 544/214/17 були встановлені факти, що мають значення і для даної справи, в тому числі і факт придбання ОСОБА_2 у ОСОБА_4 торговельного комплексу і землі, а також відсутність жодних заперечень зі сторони ОСОБА_1 щодо їх законності (а. с. 50-68 том 2).

Не звернули увагу і на положення пунктів 3, 12, 13, 28, 29 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, в аспекті визнання вартості майна для встановлення факту вкрай невигідних умов оспорюваних договорів купівлі-продажу за обставин цієї справи.

Без встановлення зазначених вище обставин зробити висновок щодо недійсності оспорюваних правочинів на підставі статті 233 ЦК України неможливо.

Тому суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене у цій постанові, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і відзивам сторін; вирішити справу по суті позовних вимог в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко