Номер провадження: 22-ц/813/7444/21
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року, постановленого під головуванням судді Гуревського В.К., повний текст рішення складений 02 жовтня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи: громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, в якому просила визнати за нею право власності на автомобіль марки BMWZ4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , а також витребувати вказаний автомобіль у ОСОБА_1 .

В обґрунтування свого позову зазначила, що їй на праві власності належав вказаний автомобіль.

23 липня 2018 року їй стало відомо, що ухвалою Суворовським районним судом м. Одеси від 11 липня 2018 року по справі № 523/8929/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя затверджена мирова угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано, що сторони домовилися здійснити між собою поділ майна наступним чином, зокрема, виділити ОСОБА_3 легковий кабріолет марки BMW, модель - Z4, 2005 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , зареєстрований Центром ДАІ4821 від 07.10.2015 року, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 .

Про існування вказаної справи та ухвали суду їй відомо нічого не було, та з зустрічним позовом вона до суду не зверталася.

З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року вбачається, що інтереси позивача в судовому засіданні представляв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 28.03.2017 року, проте, вказаною довіреністю позивач не надавала ОСОБА_4 повноважень на розпорядження всім своїм майном.

Позивачка вважає, що ОСОБА_4 вступив в зговір з ОСОБА_3 з метою позбавити її права власності на належне їй майно.

01 серпня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на автомобіль марки BMWZ4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 за собою з присвоєнням номерного знаку НОМЕР_5 . Підстава виникнення права власності - рішення суду.

02 серпня 2018 року ОСОБА_3 перереєстрував спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу на ОСОБА_1 з присвоєнням номерного знаку НОМЕР_6 .

08 листопада 2018 року апеляційний суд Одеської області ухвалив постанову, якою ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року скасував, справу направив до суду першої інстанції.

Позивач вважає, що спірний автомобіль вибув з її володіння поза її волею, оскільки ухвала суду була скасована, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України вона має право на визнання права власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки BMW Z4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль марки BMW Z4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в який просить рішення суду скасувати, ухвали нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що позивачем не було доведено право власності на майно, що перебуває у власності відповідача, при цьому ОСОБА_1 на праві власності належить спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що висновки суду відповідають вимогам закону, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки розглянув справу в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Сторони про розгляд справи на 26 травня 2021 року сповіщені належним чином (а.с. т. 2).

На адресу суду від адвоката Шепітко Г.І., представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з розглядом іншої справи в іншому суді (а.с. 42-45 т. 2).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність адвоката Шепітко Г.І., представника ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, з наступних підстав.

ОСОБА_3 з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що цивільна справа в суді апеляційної інстанції перебуває з листопада 2019 року, учасники справи були повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.

Учасники справи, які не з`явилися в судове засідання з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися в судове засідання та своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з врахуванням обставин даної справи, її складності, та, що явка до апеляційного суду є необов`язковою, з врахуванням того, що сторони, які не з`явилися в судове засідання з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду не зверталися, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення ОСОБА_5 , представника ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, зазначеним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі, з огляду на наступне.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що позивачу належав автомобіль марки BMWZ4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_7 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , а також відповіддю регіонального сервісного центру Миколаївської області МВС України № 31/14-П-09/аз від 15.11.2018 року (а.с. 13-15 т. 1).

11 липня 2018 року Суворовським районним судом м. Одеси було постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди по справі № 523/8929/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано, що сторони домовилися здійснити між собою поділ майна, зокрема, виділити ОСОБА_3 легковий кабріолет марки BMW, модель - Z4, 2005 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , зареєстрований Центром ДАІ4821 від 07.10.2015 року, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 (а.с. 16-20 т. 1).

24 липня 2018 року позивач звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та видачу ухвали суду для апеляційного оскарження, оскільки про існування вказаної цивільної справи вона дізналась лише 23 липня 2018 року, зустрічних позовів у вказаній справі не заявляла, судових зборів не сплачувала, представника до участі в даній справі не направляла, жодних правових позицій з ним не узгоджувала.

26 липня 2018 року позивачем до апеляційного суду Одеської області була подана апеляційна скарга на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача (а.с. 13-14 т. 1).

01 серпня 2018 року, на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року, ОСОБА_3 зареєстрував право власності на автомобіль марки BMW Z4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 за собою з присвоєнням номерного знаку НОМЕР_5 (а.с. 65-96 т. 1).

02 серпня 2018 року ОСОБА_3 перереєстрував спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу на ОСОБА_1 з присвоєнням номерного знаку НОМЕР_6 . Вказане підтверджується інформацією на електронне звернення № 0- з офіційного веб-порталу МВС України: https://igov.org.ua/service/1397/general (а.с. 65-96 т. 1).

З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року вбачається, що інтереси позивача в судовому засіданні представляв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 28.03.2017 року. Проте, вказаною довіреністю позивач не надавала ОСОБА_4 повноважень на розпорядження всім моїм майном.

16 серпня 2018 року позивачем до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області подано заяву про вчинене ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, передбачене ст. 190 КК України. 17 серпня 2018 року відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003238. На теперішній час досудове розслідування триває. 21 серпня 2018 року у вказаному кримінальному провадженні позивач була визнана потерпілою, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 21.08.2018 року (а.с. 21 т. 1).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2018 року по цивільній справі № 487/4765/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, розірвано шлюб укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 108 т. 1)

08 листопада 2018 року апеляційний суд Одеської області ухвалив постанову, якою задовольнив апеляційну скаргу позивача, скасував ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року, справу направив до суду першої інстанції (а.с. 25-29 т. 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та витребуючи у ОСОБА_1 спірний автомобіль, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Висновки суду про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу автомобілю сторони перебували у шлюбі, спірний автомобіль, що належав на праві власності позивачці, що підтвердив ОСОБА_3 , позивачка не укладала жодних правочинів щодо належного їй автомобілю і не надавала письмової згоди на йогно відчуження, автомобіль є цінним майном, який вибув з володіння власника поза її волею є вірними.

Стаття 215 ЦК України встановляє загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент йог вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до абзацу четвертого п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розглядаючи даний спір судом було прийнято до уваги, що відчуження транспортного засобу може бути проведено шляхом відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса.

Документами, що знаходяться у кримінальному провадженні № 0003238 внесеного до Єдиного реєстру 17.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, підтверджується, що у липні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зловживаючи довірою, заволоділи майном ОСОБА_2 , а саме: автомобілем марки BMW Z4, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 реєстраційний знак НОМЕР_5 , який ОСОБА_3 перереєстрував на себе на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року та в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу, переєстрував на ОСОБА_1 з присвоєнням реєстраційного знаку НОМЕР_6 .

Також матеріалами кримінального провадження підтверджується, що на цей час автомобіль знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Висновки суду про те, що наявні підстави для визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу спільного майна подружжя - автомобілю, укладеного 02.08.2018 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки цей правочин укладено щодо спільного майна подружжя без згоди ОСОБА_2 як співвласника відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Правовий аналіз положень ст.387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено право володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річ, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правило ч.1 ст.388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Однак, з висновками суду про те, що для відновлення майнових прав позивачки на автомобіль необхідно визнати за неї права власності на нього, колегія суддів не погоджується, оскільки суд помилково дійшов до вказаних висновків, з огляну на таке.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.

Водночас особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст.392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Тобто, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і доведеність факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (п.п.76-77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що способом захисту права власності є вендикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно, так як вендикаційний позов - це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого невласника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц).

Суд першої інстанції, під час вирішення питання про віднесення заявленого у справі позову до віндикаційного чи негаторного, не звернув увагу, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами, в яких одночасно просила витребувати майно із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, які є різновидами способів захисту права.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права, крім витребування майна із чужого незаконного володіння, також визнав за ОСОБА_2 право власності на автомобіль.

Крім того, оскільки на стадії апеляційного провадження цивільно-процесуальним кодексом не передбачено залучення до участі в справі відповідачів та співвідповідачів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні справи про визнання права власності не визначився також з колом відповідачів, допустився також порушень матеріального та процесуального права, не залучивши до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_3 , який перереєстрував спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу на ОСОБА_1 та розглянув справу без належного відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визнання права власності на автомобіль підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на автомобіль, оскільки судом не був залучений до участі у справі належний відповідач ОСОБА_3 та суд з порушенням норм матеріального та процесуального права визнав за ОСОБА_2 право власності на автомобіль.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року в частині визнання права власності на автомобіль - скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль - відмовити.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра