Справа № 315/1762/20
Номер провадження № 2/315/81/21
21 січня 2021 року м. Гуляйполе
Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:
головуючої судді - Романько О.О.
за участю секретаря судового засідання - Денисенко Є.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
02.12.2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
04.12.2020 року ухвалою судді справу прийнято до свого провадження, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судове засідання на 23.12.2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він з 18.11.2019 року був прийнятий на постійну роботу до поштової компанії «ІНФОРМАЦІЯ_7» - ФОП « ОСОБА_2 » на посаду касир багажний з випробувальним терміном з окладом 4200 грн. на місяць на підставі його заяви, що підтверджується наказом №13-к від 12.11.2019 року. При працевлаштуванні ним був підписаний трудовий договір в двох екземплярах, які керівник відділення ОСОБА_4 відправила в головний офіс компанії в м. Київ для підписання договору ФОП ОСОБА_2 . Однак екземпляра трудового договору, підписаного обома сторонами, позивачу не надали.
30.03.2020 року керівник відділення повідомила йому, що у зв`язку з оголошенням в країні карантину, йому необхідно написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 26 календарних днів.
13.04.2020 року позивачу повідомили усно в телефонному режимі, що з 28.02.2020 року його звільнено. На сьогоднішній день заробітну плату за березень 2020 року в розмірі 4750 грн. Позивачу не виплачено, компенсацію за невикористану відпустку не виплачено, трудову книжку та копію наказу про звільнення не видано, не зважаючи на його неодноразові вимоги.
14.04.2020 року він направив відповідачу рекомендованим листом заяву про звільнення його з посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, також просив виплатити невиплачену за березень заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. До цього моменту ніяких заяв про звільнення з роботи він не писав, його вимоги відповідач проігнорував.
17.04.2020 року він звернувся зі скаргою на незаконні дії відповідача до Державної служби України з питань праці, на що отримав письмову рекомендацію звернутися за захистом своїх прав до суду. Також, 17.04.2020 року за фактом неповернення роботодавцем трудової книжки він звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області.
Пенсійний фонд України на його електронне звернення повідомив, що на сьогодні в реєстрі застрахованих осіб наявні звітні відомості стосовно нього за період лютого та березня 2020 року, подані страхувальником ФОП ОСОБА_2 , згідно яких, страхувальником в таблиці 5 додатка 4 звіту за лютий 2020 року вказана дата припинення трудових відносин - 28.02.2020 року. Крім цього у звітних відомостях за березень 2020 року страхувальником також вказана дата припинення трудових відносин, а саме 19.03.2020 року.
На підтвердження того факту, що до кінця березня 2020 року він працював та виконував свої обов`язки надає суду товарно-транспортні накладні, де в лівому нижньому куті кожної накладної зазначений виконавець оператор: ОСОБА_1 , підпис та дата створення ТТН, є дати - 21 березня 2020 року, 23 березня 2020 року.
В результаті незаконного звільнення, невиплати заробітної плати він залишився без заробітку, без засобів існування. Інших осіб у родині із самостійним заробітком немає. На його утриманні знаходяться малолітній син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дружина ОСОБА_6 , яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Вся сім`я мала гостру потребу в коштах для придбання харчів та предметів догляду за дитиною. Позивач був вимушений позичати гроші, брати кредит в банку. Все це призвело до моральних страждань, душевних хвилювань, тим самим спричинило йому моральну шкоду.
Позивач та його представник: адвокат Демидко І.В., належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, 22.12.2020 року позивач подав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав позов задовольнити (а.с.53). 12.01.2021 року через засоби електронного зв`язку позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав, причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав.
Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності сторін.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими для заочного розгляду.
Відповідно до положень ст.ст. 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу з ухваленням заочного рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Гуляйполе Запорізької області народився позивач у справі - ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 12.12.2000 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області(а.с.5-6).
Позивач мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується позовом.
Позивач одружений з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_4 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області від 24.10.2015 року (а.с.18), та має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 17.07.2019 року (а.с.17).
12.11.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) укладено трудовий договір на невизначений строк з 18.11.2019 року, відповідно до якого позивач зобов`язаний виконувати проведення розрахунків на посаді касира та іншу роботу відповідно до посадової інструкції, а відповідач зобов`язаний оплачувати працю у розмірі 4200 грн. на місяць (а.с.7).
Однак, як вбачається з позову, керівник відділення ОСОБА_4 відправила трудовий договір в двох екземплярах в головний офіс компанії в м. Київ для підписання договору ФОП ОСОБА_2 та екземпляр трудового договору, підписаного обома сторонами, позивачу не надали.
З 18.11.2019 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на постійну роботу до поштової компанії «ІНФОРМАЦІЯ_7» - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на посаду касир багажний з окладом 4200 грн. на місяць на підставі заяви ОСОБА_1 від 07.11.2019 року, що підтверджується копією наказу №13-к від 12.11.2019 року (а.с.8).
Як вбачається з позову, 30.03.2020 року керівник відділення повідомила позивачу, що у зв`язку з оголошенням в країні карантину, йому необхідно написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 26 календарних днів, тому позивач 27.03.2020 року написав відповідну заяву (а.с.19).
Однак, 13.04.2020 року позивачу повідомили усно в телефонному режимі, що з 28.02.2020 року його звільнено.
14.04.2020 року позивач направив відповідачу рекомендованим листом заяву про звільнення його з посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, також просив виплатити невиплачену за березень 2020 року заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, трудову книжку прохав надіслати на його поштову адресу (а.с.44-45).
17.04.2020 року позивач звернувся зі скаргою на незаконні дії відповідача до Державної служби України з питань праці, на що отримав письмову рекомендацію звернутися за захистом своїх прав до суду (а.с.33-37).
03.07.2020 року позивач направив відповідачу рекомендованим листом звернення про підстави його звільнення, також просив провести з ним розрахунки, виплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, повернути трудову книжку (а.с.31-32). Також, з відповідним запитом щодо таких питань зверталася як представник позивача адвокат Демидко І.В. (а.с.24).
Пенсійний фонд України на електронне звернення позивача повідомив, що в реєстрі застрахованих осіб наявні звітні відомості стосовно нього за період лютого та березня 2020 року, подані страхувальником ФОП ОСОБА_2 , згідно яких, страхувальником в таблиці 5 додатка 4 звіту за лютий 2020 року вказана дата припинення трудових відносин - 28.02.2020 року. Крім цього у звітних відомостях за березень 2020 року страхувальником також вказана дата припинення трудових відносин, а саме 19.03.2020 року. Крім того, у страхувальника ФОП ОСОБА_2 обліковується борг зі сплати ЄСВ (а.с.38-41).
На підтвердження факту виконання трудових обов`язків до кінця березня 2020 року позивач надав суду товарно-транспортні накладні, де в лівому нижньому куті кожної накладної зазначений виконавець-оператор: ОСОБА_1 , підпис та дата створення ТТН, є дати - 05, 06, 09, 10, 11, 13, 19, 21, 23 березня 2020 року (а.с.9-16).
Відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивач ОСОБА_1 у 11 та 12 місяці 2019 року отримував заробітну плату у страхувальника податковий номер НОМЕР_1 , у 1 місяці 2020 року отримував заробітну плату у страхувальника податковий номер НОМЕР_1 , також містяться відомості про несплату страхувальником страхових внесків за 2 та 3 місяць 2020 року (а.с.20-21).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 25.08.2020 року позивач ОСОБА_1 у 4 кварталі 2019 року отримував заробітну плату в СПД податковий номер НОМЕР_1 в розмірі 4200 грн., у 1 кварталі 2020 року отримував заробітну плату в СПД податковий номер НОМЕР_1 в розмірі 4750 грн., також міститься дата звільнення з роботи: 28.02.2020 року та 19.03.2020 року (а.с.22).
Позивач звертався до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області через неповернення йому директором ТОВ «Автолюкс» гр. ОСОБА_2 трудової книжки (а.с.23).
Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного:
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом Законів про працю України, Цивільним кодексом України.
Відповідно до ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Судом встановлено, що підставою виникнення прав та обов`язків сторін є трудовий договір, укладений 12.11.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на невизначений строк, відповідно до якого позивач зобов`язаний виконувати проведення розрахунків на посаді касира та іншу роботу відповідно до посадової інструкції, а відповідач зобов`язаний оплачувати працю у розмірі 4200 грн. на місяць.
З 18.11.2019 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на постійну роботу до поштової компанії «ІНФОРМАЦІЯ_7» - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на посаду касир багажний з окладом 4200 грн. на місяць на підставі заяви ОСОБА_1 від 07.11.2019 року, що підтверджується копією наказу №13-к від 12.11.2019 року.
Стаття ст.43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Конституційний Суд України в Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст.13, ч.ч.1, 2, 7 ст.43 Конституції України).
Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава зокрема гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці .
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).
Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як найманий працівник, якого звільнено роботодавцем - відповідачем у справі, з роботи за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, з порушенням норм трудового законодавства, а саме: не надано наказ про звільнення, не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, не видано належно оформлену трудову книжку, з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу свого позову, а саме: звільнення з роботи за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, з порушенням норм трудового законодавства, а саме: не надано наказ про звільнення, не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, не видано належно оформлену трудову книжку, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні під час її перевірки достовірними, належними та допустимими доказами, крім того, відповідач не виконав вимоги суду, які викладені в ухвалі від 04.12.2020 року щодо витребування копії наказу про звільнення позивача та його трудової книжки, що суд оцінює як продовження протиправної поведінки, а тому, з огляду на законодавчу гарантію правового захисту від незаконного звільнення, суд вважає, що порушені трудові права позивача підлягають захисту а позовні вимоги - задоволенню в повному обсязі.
Суд погоджується з розрахунками позивача щодо розміру середнього заробітку, розміру компенсації за невикористану відпустку та розміру моральної шкоди, оскільки відповідачем вказані розрахунки не спростовані, контррозрахунки останнім не складалися, доказів протилежного не надано.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі 6-23цс12).
В обґрунтування спричинення відповідачем моральної шкоди позивач зазначив, що заробітна плата є єдиним джерелом його доходу, оскільки він має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його дружина ОСОБА_6 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, то вся його сім`я у зв`язку з втратою ним джерела доходу мала гостру потребу в коштах для придбання харчів та предметів догляду за дитиною, позивач був вимушений позичати гроші, брати кредит в банку, все це призвело до моральних страждань, душевних хвилювань, тим самим спричинило йому моральну шкоду.
За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням ступеню, характеру та тривалості моральних страждань, перенесених позивачем у зв`язку з незаконним звільненням.
А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами.
Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
А тому рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі позивача відповідно до ч.1 п.2,4 ст.430 ЦПК України підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так як позов задоволено в повному обсязі, то суд, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, покладає на відповідача судовий збір за дві вимоги немайнового характеру та вимогою майнового характеру на загальну суму 2522,40 грн., що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, так як позивач був звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 280-283, 352, 354-355 ЦПК України,суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити.
Визнати незаконним наказ, виданий Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з посади касир багажний та скасувати його.
Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на посаді касир багажний в ФОП ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , з 02.12.2020 року.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір в сумі 2522,40 грн..
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.
Повний текст рішення складено 22.01.2021 року.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Загальний порядок передбачає, що апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О. О. Романько