Справа № 462/6261/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 грудня 2021 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді - Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко А.О.,

справа № 462/6261/21

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

встановив:

ОСОБА_1 28.08.2021 року звернулася до суду з позовною заявою, заявою про виправлення описки у позовній заяві, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником спірного житла. Відповідач не проживає у квартирі протягом 8 років, його особисте майно там відсутнє, він не бере участі в утриманні житла, а відтак позивач просить позов задоволити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 29.09.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що відповідач є її братом. У спірне житло вселився за її згодою під час навчання у вищому навчальному закладі. З 2013 року він разом із сім`єю проживає в США. Речей відповідача у квартирі немає, витрат на утримання майна він не несе. Вони з братом часто спілкуються, і він не має наміру повертатися до спірного житла. ОСОБА_2 придбав своє житло у місті Львові. На час розгляду справи позивач як власник квартири АДРЕСА_1 хоче розпорядитися житлом на свій розсуд, а відтак просить суд задоволити позов.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, просить задоволити позов.

Відповідач у судові засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки повідомлявся шляхом надіслання судових повісток за адресою реєстрації місця проживання, та через оголошення на сайті судової влади. Відзиву на позов не подав. Жодних заяв чи клопотань від позивача до суду не надходило.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 01.08.2008 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.08.2008 року, витягу-інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2021 року, квартира АДРЕСА_1 в цілому належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.9,34,35).

Виходячи із відповіді Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №32-вих-55733 від 30.06.2021 року, за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа (а.с.10).

Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 19.08.2021 року, складеного комісією у складі голови ОСББ «Роксоляна-Сервіс», мешканців квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 будинку, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 , починаючи з 2013 року по час складання Акту фактично не проживає за місцем реєстрації (а.с.11).

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_6 (витягу-інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2021 року, а.с.36,37)

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі №209/2642/18.

Виходячи із матеріалів справи, відповідач вселився у житло як член сім`ї власника квартири за згодою власника житла.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивачка та відповідач є відповідно її донькою та сином. ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі, яка належить її доньці, та деякий час проживав у спірному житлі. 8 років тому він з сім`єю виїхав до США. На час розгляду справи, відповідач проживає та працює за кордоном. Свідок спілкується із сином та підтверджує, що він не має наміру повертатися у спірну квартиру, його речей там немає. Заначила, що син має власне житло у м.Львові.

Враховуючи, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 близько 8 років, актом ОСББ зафіксовано його відсутність у житліз початку 2013 року, він вибув з цього житла, змінив місце свого постійного проживання, в судовому засіданні не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо продовження користування квартирою, з огляду на правовий статус позивача щодо цього житла, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні позивач просила не стягувати судовий збір із відповідача та залишити такий за нею.

Керуючись ст.ст.141,259,263-265,268,273, 280-282 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2021 року.

Суддя: І.С. Мруць