КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 755/3863/17 Головуючий у І-й інстанції - Яровенко Н.О.
апеляційне провадження № 22-ц/824/7211/2021 Доповідач Заришняк Г.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Кулікової С.В.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пономаренка Валерія Ігоровича, діючого в інтересах Шабаліної Інни Сергіївни, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтуванні позову вказував, що 05 листопада 2014 року між сторонами був укладений договір позики на суму 20 000,00 доларів США, зазначені кошти відповідачка зобов`язувалась повернути не пізніше 05 грудня 2014 року. Однак, ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, борг станом на момент подання позовної заяви не повернула, тому ОСОБА_1 просив стягнути на його користь суму заборгованості за курсом НБУ станом на 06 березня 2017 року з процентами за користування позикою, три проценти річних та інфляційні втрати, всього у сумі 1 204 658,60 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 8 000,00 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року позовні вимоги - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 837 676 грн. 71 коп.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8 000,00 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Пономаренко В.І, діючий в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати, а справу направити до Старобільського міськрайонного суду Луганської області для розгляду за встановленою підсудністю.

Судові витрати покласти на позивача.

В поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, вважаючи рішення обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і було встановлено судом, що 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у борг відповідачці грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США. Зазначену суму відповідачка зобов`язалася повернути протягом місяця, а саме: в строк до 05.12.2014 року. Підтвердженням укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики є розписка від 05 листопада 2014 року, яка була складена відповідачкою власноручно, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Даний договір позики недійсним у встановленому законом порядку не визнавався і є чинним на даний час.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченнями збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідачкою та її представником не оспорюється факт укладення 05 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, на підставі якого відповідачка одержала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути протягом місяця - в строк до 05.12.2014 року.

ОСОБА_2 також підтвердила в суді апеляційної інстанції написання нею особисто розписки від 05 листопада 2014 року про одержання коштів із зобов`язанням повернути борг протягом місяця.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок неналежного виконання умов договору позики від 05 листопада 2014 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість по договору у розмірі 20 000 доларів США, що еквівалентно 542 200,00 грн.

Разом з тим, із доводів апеляційної скарги й пояснень відповідачки та її представника в суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_2 на виконання умов договору періодично певними сумами повертала позивачу позику, й залишок заборгованості становить 8 000 доларів США. На підтвердження даної обставини ОСОБА_1 не писав окремих заяв, а запропонував відповідачці зробити дописку на оригіналі розписки, на що остання погодилася. Отже, за твердженням відповідачки, позивачем було виконано написи на оригіналі розписки про одержання ним коштів на загальну суму 12 000 доларів США, що не відображено за змістом матеріалів справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дані доводи відповідачки стороною позивача не спростовані, оригінал розписки для огляду суду не надано.

Разом з тим, частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Із доводів відповідачки слідує, що нею визнається борг в сумі 8000 доларів США, й дані заперечення стороною позивача не спростовано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з вказаними запереченнями відповідачки і вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 лише в частині наявності боргу в сумі 8000 доларів США, що по курсу НБУ станом на день подачі позову становило 216 880 грн. (8000х27,11=216 880).

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з простроченням відповідачкою виконання зобов`язань за договором позики, на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми у 8000доларів США (216 880 грн.), що за період з 06.12.014 р. по 08.03.217р. становить 14 634 грн.94 коп.

Разом з тим, заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що судом помилково в супереч чинному законодавству нараховано до стягнення з відповідачки проценти за користування позикою в іноземній валюті у вигляді облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року N 679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон N 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону N 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону N 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону передбачено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року N 389 (далі - Положення N 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Отже, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі N 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16.01.2019 р. у справі №464/3790/16-ц.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 216 880 грн. та 3% річних за період з 06.12.2014 р. по 06.03.2017 р. від простроченої суми, що становить 14 634 грн. 94 коп., а всього -231 514 грн. 94 коп. (216 880+ 14 634, 94 =231 514, 94).

За таких обставин, рішення суду необхідно змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості з 837 676 грн.71 коп. до 231 514 грн. 94 коп. та задовольнивши апеляційну скаргу представника відповідачки частково.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції були порушені правила територіальної підсудності, оскільки відповідачка зареєстрована в АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу й колегією суддів відхиляються.

Так, за змістом ч.1 ст. 109 ЦПК України, яка була чинною на час відкриття провадження у даній справі, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Позивач, звертаючись до суду, зазначив останнє відоме йому місце перебування відповідачки: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.3 ст. 122 ЦПК України (в редакції Закону, що діяв на час пред`явлення позову) у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів здня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

У разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до листа Дніпровського районного сервісного центру по роботі зі споживачами Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 04 квітня 2017 року, надісланого на запит суду першої інстанції щодо надання інформації про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачка не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12, 24,25).

Отже, суд не мав можливості встановити зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки, а тому обґрунтовано відкрив провадження у справі за останнім відомим позивачу місцем проживання ОСОБА_2 .

Як видно зі справи, судом неодноразово призначалася дана справа до розгляду на: 05.04.2017 р. на 15 год., 28.04.2017 р. на 14 год., 22.06.2017 р. на 15 год., відповідачці на адресу, зазначену в позовній заяві, АДРЕСА_2 , надсилалися повістки, які були повернуті поштою без вручення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання. Судом першої інстанції здійснювалося також повідомлення відповідачки через оголошення у пресі (а.с.32-36), оскільки на час відкриття провадження у справі суд першої інстанції не мав відомостей про зареєстроване місце проживання відповідачки в АДРЕСА_1 .

Факт проживання відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 також підтверджується її особистою заявою від 28.09.20р., адресованою Дніпровському районному суду м.Києва, про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій вона зазначила свою адресу проживання: АДРЕСА_2 (а.с.59).

Таким чином, провадження у даній справі було відкрито судом першої інстанції з дотриманням правил підсудності. З огляду на викладене, посилання в апеляційній скарзі на необхідність скасування рішення суду з направленням справи на розгляд за встановленою підсудністю до Старобільського міськрайонного суду Луганської області, за місцем реєстрації відповідачки, не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не є підставами для скасування судового рішення.

Оскільки стягнуту судом з відповідачки суму заборгованості необхідно зменшити з з 837 676 грн.71 коп. до 231 514 грн. 94 коп., у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України підлягає зміні і розмір судового збору, відшкодованого з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , з 8000 грн. до 2 211грн. 20 коп. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Пономаренка Валерія Ігоровича, діючого в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року змінити, зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості з 837 676 грн.71 коп. до 231 514 грн. 94 коп.

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , з 8000 грн. до 2 211грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 04 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: