Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2152/19
Провадження № 2/553/140/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.01.2021м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючої судді - Крючко Н.І.,

при секретарі - Іжик А.В.,

за участі :

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Остапенка О.П.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,- адвоката Ткаченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила визнати за нею право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути понесені нею в ході розгляду справи судові витрати.

Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого провадження.

В ході підготовчого провадження стороною відповідача подано відзив на позов, в якому останні прохали відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю.

В свою чергу позивачем ОСОБА_1 подано 11.10.2019 року відповідь на відзив, в якому останньою заперечувались обставини, вказані стороною відповідача у відзиві.

16 жовтня 2019 року стороною відповідача подано заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 ..

Згідно ухвали суду від 06 листопада 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року витребувано з ГУ ДПС у Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Європейська, 4) інформацію та копії документів, які подавалися ФОП ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) в період 2007-2011 років.

В період судового розгляду справи, позивач зареєструвала шлюб 28.12.2019 року з ОСОБА_3 та змінила прізвище з " ОСОБА_3 " на " ОСОБА_3 ", на підтвердження чого в матеріалах справи мається свідоцтво про реєстрацію шлюбу ( т.1 а.с.225).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Остапенко О.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Ткаченко С.В., на час прийняття нею участі у справі з представництва інтересів ОСОБА_2 , позовні вимоги не визнали в повному обсязі в зв`язку з їх безпідставністю, вказуючи, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 29 вересня 2007 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було здійснено актовий запис № 1733 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 29 вересня 2007 року, серія НОМЕР_2 ( т. 1 а.с.9).

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб, зареєстрований 29 вересня 2007 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1733, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - розірвано.

Прізвище ОСОБА_7 після розірвання шлюбу залишено без змін - ОСОБА_7

Так, 04 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» та ТДВ «Полтавтрансбуд», як забудовником, було укладено договір про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року, відповідно до умов якого Виконавець - ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» зобов`язувалось закріпити (здійснити резервування) за замовником Об`єкта нерухомості (двокімнатної квартири площею 64,04 кв.м., що у АДРЕСА_2 ), замовник ОСОБА_1 зобов`язувалась здійснити всі необхідні дії для резервування об`єкта нерухомості за собою. У відповідності до умов вказаного договору передача замовнику об`єкта нерухомості здійснювалась шляхом укладення договору купівлі - продажу об`єкта з одночасним укладенням договору купівлі - продажу Пакету облігацій ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» між Сторонами Договору щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю ( т. 1 а.с. 13-14).

Поряд з цим, 04 травня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 - покупцем та ТОВ « Компанія з управління активами «Полтавтрансбуд», як продавцем, що діє при посередництві ПАТ «Мегабанк», як Торговця, було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року, загальною кількістю облігацій 8808 штук ( т.1 а.с.15,16, 17-8,19).

З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 , як продавцем, Спільним українсько - російським ТОВ «Фондова компанія АССА», як повіреним, та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест», як покупцем, було укладено договір на виконання договору № 4329/125/1-БВ купівлі - продажу цінних паперів, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався продати та передати покупцеві у власність, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити продавцеві цінні папери (8808 облігацій) ( т. 1 а.с.21, 22).

11 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» було укладено договір купівлі - продажу квартири ( т. 1 а.с.24-26).

Так, 11 липня 2012 року було укладено Акт прийому - передачі між ОСОБА_1 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» щодо прийняття ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 ( т. 1 а.с.32).

Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі.

Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Так, положенням ст. ст. 60,61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

В ході судового розгляду справи стороною позивача вказувалось про те, що даний об`єкт нерухомості є її особистою власності, оскільки квартира АДРЕСА_3 придбана за особисті кошти останньої в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ..

Судом встановлено, що відповідно до Витягу про Державну реєстрацію прав, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстроване за ОСОБА_1 ( т.1 а.с.28).

Поряд з цим, судом встановлено, що за договором купівлі - продажу облігацій № 3Б-174/173 від 04.05.2011 року, укладеного на умовах виконання договору про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року, а саме квартири АДРЕСА_4 було сплачено ОСОБА_7 352 231,92 грн..

Стороною позивача наголошувалось на тому, що резервування вказаної квартири та її придбання в подальшому здійснювалось ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 за її особисті кошти.

Дані твердження знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, та не були спростовані стороною відповідача у справі належними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що 04.05.2011 року між ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест, ТДВ «Полтавтрансбуд» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір № 60 про резервування квартири. У відповідності до умов вказаного договору, а саме п. 2.1 позивачем ОСОБА_1 було взято на себе зобов`язання зі здійснення всіх необхідних дій для резервування об`єкта нерухомості за собою.

На виконання умов договору про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року між ТОВ «КУА «Полтавтрансбуд» та ОСОБА_1 було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій.

У відповідності до п. 2.4 вказаного договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій ОСОБА_1 в день укладення Договору повинна була сплатити 100% від ціни пакету облігацій (8 808 штук), що складає 352 231, 92 грн..

Так, згідно квитанції № Buy_155_8 позивачем ОСОБА_1 було здійснено валюто - обмінну операцію з продажу 19 770,00 євро, що склало еквівалент 233 088,30 грн..

Сума грошових коштів у розмірі 352 231, 92 грн. була внесена 04 травня 2011 року, позивачем ОСОБА_1 , шляхом проведення перерахунку на розрахунковий рахунок ТОВ «КУА «Полтавтрансбуд» ( т.1 а.с.38).

05 травня 2011 року ОСОБА_1 було прийнято цінні папери у кількості 8 808 штук, на підтвердження чого в матеріалах справи мається Акт прийму - передачі цінних паперів до договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року.

В подальшому 11 липня 2012 року позивачем ОСОБА_1 було укладено з ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» договір на виконання договору купівлі - продажу цінних паперів № 4329 -125/1-БВ. У відповідності до вказаного договору на виконання договору купівлі - продажу цінних паперів № 4329-125/1-БВ ОСОБА_7 зобов`язувалась продати ТОВ « Полтавтрансбуд - Інвест» 8 808 штук облігацій за 352 231,92 грн..

Так, 11 липня 2012 року позивачем ОСОБА_1 було укладено з ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» договір купівлі - продажу квартири. У відповідності до пункту 2.3 вказаного договору квартира, що відчужувалась належала ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест», на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 31.01.2012 року, що набрало законної сили 10.02.2012 року, та зареєстрована 24.04.2012 року в ПП ПБТІ «Інвентаризатор» в реєстровій книзі 39, за реєстровим № 1312. Продаж даної квартири проводився за домовленістю між сторонами за 370 711, 92 грн., які були отримані продавцем від покупця до підписання даного договору в повному розмірі.

Судом встановлено, що до підписання договору купівлі - продажу квартири між позивачем та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» 11.07.2012 року було укладено договір про залік взаємних вимог № 457. У відповідності до вказаного договору позивачка належні їй грошові кошти від продажу облігацій, на суму 352 231,92 грн., передала в рахунок погашення виконання зобов`язань за договором купівлі - продажу квартири. Відповідно до п. 1.4 договору про залік взаємних вимог № 457 , на виконання зобов`язань по договору купівлі - продажу квартири позивачкою було сплачено 18 480,00 грн..

Позивачем у справі - ОСОБА_1 вказувалось про те, що кошти, які були внесені безпосередньо нею для придбання спірної квартири, є її особистими коштами.

Дані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи та були підтвердженні поясненнями свідків - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , наданими останніми в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за особисті грошові кошти, які не входили до спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_2 , інвестувала в будівництво квартири АДРЕСА_3 .

Вказані фактичні обставини підтверджуються показаннями свідків, відповідно до яких, 28.04.2011 року мати позивачки ОСОБА_8 отримала в борг від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 20 000 євро, для резервування квартири донці ОСОБА_1 в будинку, що на той час будувався по АДРЕСА_2 , оскільки молоде подружжя не мало спільних власних коштів для її придбання .

Судом встановлено, що батьками позивачки ОСОБА_1 є ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які 01 березня 1986 року, зареєстрували шлюб у Великобагачанській сільській раді Гадяцького району Полтавської області. Після одруження стали носити спільне прізвище ОСОБА_14 ( т. 2 а.с. 15).

У відповідності до боргової розписки, датованої 28 квітня 2011 року, мати позивачки ОСОБА_8 отримала в борг від ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 20 000 євро, для резервування квартири для доньки ОСОБА_7 в будинку, що будується у АДРЕСА_2 . Відповідно до змісту даної розписки ОСОБА_8 зобов`язувалась повернути кошти в строк до 27.04. 2015 року. Дана розписка була складена у присутності свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ( т. 1 а.с.34). Оригінал даної розписки був оглянутий судом в судовому засіданні 25 травня 2020 року.

Дані обставини були підтверджені показаннями в ході судового розгляду свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ..

Слід звернути увагу, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справах в ухвалах від 24.06.2011 року по справі № 6-6908св11 та від 23.09.2015 року по справі № 6-14950св15 вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; договір позики може бути визнаний дійсним; відсутність оригіналу розписки не є беззаперечним доказом відсутності правовідносин між сторонами, оскільки це може бути підтверджено також іншими доказами по справі.

Стороною позивача на підтвердження факту наявності у її батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_12 сталого доходу, що вказував про можливість з надання ними своїй дочці ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 352 231,92 грн. для резервування квартири, яка є предметом спору та підтвердження дійсності фінансової можливості батьків з виконання взятих на себе зобов`язань за борговою розпискою від 28.04.2011 року, також надано ряд письмових доказів, які суд визнає достатніми, належними та допустимими.

Судом встановлено, що батьки позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_12 та ОСОБА_8 займаються обробкою власних земельних ділянок, мають і користуються відповідною сільськогосподарською технікою.

Так, з наданих суду письмових доказів стороною позивача, а саме довідки, виданої Виконавчим комітетом Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області № 491 від 02.06.2020 року, вбачається, що в користуванні ОСОБА_12 знаходяться земельні ділянки:

-в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер :00:004:0059 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) площею 3,6693 га згідно державного Акту ЯМ №961588 від 29.12.2012р.;

-в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 1:00:001:0016 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2499 га згідно державного Акту ЯБ №940732 від 13.01.2006 року;

-в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер :00:001:0017 для ведення особистого селянського господарства площею 0,5044 згідно державного Акту ЯБ № 940733 від 13.01.2006 року;

-у користуванні земельна ділянка в полі в межах населеного пункту площею 0,37 га;

-у користуванні земельна ділянка в полі за межами населеного пункту площею 0,50 га ( т.2 а.с.3, 6).

У відповідності до довідки № 492 від 02.06.2020 року, виданої Виконавчим комітетом Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області , вказано, що у користуванні ОСОБА_8 знаходяться наступні земельні ділянки:

-в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер :00:004:0021 для ведення сільськогосподарського виробництва (пай) площею 3,6696 га згідно витягу про реєстрацію права власності № 139812625 від 02.10.2018 року;

-в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер :00:001:0056 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,16 га згідно державного Акту ЯЗ № 184902 від 17.03.2009 року;

-в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер :00:001:0057 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2983 га згідно держаного Акту ЯЗ № 184903 від 17.03.2009 року;

-у користуванні земельна ділянка в полі за межами населеного пункту площею 1,00 га ( т.2 а.с.4, 5).

На підтвердження можливості ОСОБА_12 та ОСОБА_8 обробляти наведений вище обсяг земель сільськогосподарського призначення надано письмовий доказ щодо наявності у їх користуванні сільськогосподарської техніки. У відповідності до довіреності від 19 січня 2006 року, посвідченої Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Воронкіною О.П., ОСОБА_15 цією довіреністю уповноважив ОСОБА_12 розпоряджатися, на умовах на його розсуд, експлуатувати, керувати, належним йому трактором марки ( моделі) МТЗ-82, 1993 року випуску, номер машини НОМЕР_3 , двигун № НОМЕР_4 , реєстраційний номер № НОМЕР_5 , зареєстрованим Міською державною інспекцією Держтехнагляду Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області 17.12.2002 року, на підставі свідоцтва року реєстрацію машини НОМЕР_6 , виданого тією ж інспекцією Держтехнагляду 17.12.2002 року ( т. 2 а.с.8,9).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини, ОСОБА_12 є власником трактора колійсного, марки Т-25 А3, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_7 , двигун б/н, НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 ( т.2 а.с.7)

Таким чином, з наведених вище доказів вбачається, що батьки позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_12 та ОСОБА_8 мають у власності та користуванні 10,43 га землі, обробляють її власною та переданою у користування за довіреністю технікою. При цьому, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 обробляють земельні ділянки, які належать рідному братові та сестрі ОСОБА_8 у кількості 7,34 га.. Судом встановлено, що даною сільськогосподарською діяльністю останні займалися на період придбання спірної квартири для своєї доньки ОСОБА_1 ..

В підтвердження матеріального стану батька позивача у справі ОСОБА_12 , що дозволяв йому надавати своїй доньці у її власність кошти, стороною позивача надано докази пенсійного забезпечення останнього протягом періоду придбання спірного майна.

Так, у відповідності до довідки про розмір призначеної та фактичної отриманої пенсії ОСОБА_12 , виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за період з 01.10.2010 року по 31.12.2010 року, становить 76 979,00 грн., за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року становить 67793,05 грн. ( т.2 а.с.35,36).

Згідно, довідки виданої Гадяцьким об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області від 10.01.2019 року за вих. № 173, вбачається, що ОСОБА_12 , що проживає у с. Великі Будища, Гадяцького району, знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Гадяцьке об`єднане управління ПФУ та період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року отримав пенсійне забезпечення у розмірі 127 214,20 грн., в тому числі у березні 2011 року було проведено доплату у сумі 69 058, 65 грн., згідно постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.03.2010 року за період з 22.12.2009 року по 28.02.2011 року ( т.1 а.с.130).

Таким чином, наведені вище обставини беззаперечно вказують на наявність у батьків позивача ОСОБА_16 станом на період придбання спірної квартири, а саме на час укладенння договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року, загальною кількістю 8 808 штук, вартістю 352 231,92 грн., сталого, реального, достатнього матеріального доходу, що в свою чергу підтверджує фінансову можливість ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у наданні в повному обсязі коштів своїй дочці ОСОБА_16 необхідних для резервування квартири АДРЕСА_5 .

В свою чергу наведені вище фактичні обставини справи, які носять дійсний і реальний характер, спростовують твердження сторони відповідача з приводу того, що наданий стороною позивача вище обсяг письмових доказів у справі не підтверджує за своєю суттю факту передання батьками позивача ОСОБА_12 та ОСОБА_8 своїй донці грошових коштів, та не вказують куди саме ці кошти були витрачені батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ..

При цьому, судом встановлено, та було підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідка ОСОБА_9 , якою безпосередньо надавались в борг матері позивачки ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 20 000 євро, яка вказала, що дані кошти отримувались в борг останньою для передання даних коштів своїй донці ОСОБА_1 саме для резервування квартири, у будинку, що у АДРЕСА_2 . Свідок вказувала, що кошти в сумі 20 000 євро вони отримали разом з чоловіком від продажу власного будинку та планували в подальшому витратити для придбання квартири у м. Полтави для їх сина. Подружжя ОСОБА_14 вони знали тривалий час, а тому у них були і існують по сьогоднішній день дуже дружні і довірливі стосунки. Вказані кошти їм були повернуті в повному обсязі.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 суду вказували, що з того моменту, як їх донька ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_2 , вони надавали постійну фінансову допомогу своїй донці, оскільки після реєстрації шлюбу подружжя проживало деякий час у гуртожитку, а потім в орендованій квартирі. Батько позивачки- ОСОБА_12 наголошував на тому, що вони з дружиною завжди прагнули, щоб їх дочка мала своє житло. Оскільки відповідач, будучи на той час чоловіком доньки, не мав належного і постійного доходу, який би забезпечував потреби молодої сім`ї. Дочка ОСОБА_1 , перебуваючи у декретній відпустці, постійно займалась написанням контрольних робіт та курсових робіт на замовлення, з метою отримання хоча б якогось матеріального доходу. ОСОБА_12 в судовому засіданні наголошував на тому, що відповідач ОСОБА_2 навіть не міг забезпечити дружину та дітей речами особистого вжитку, що постійно лягало на їх плечі з дружиною, не кажучи вже про власне житло.

Суд приходить до висновку, що наведені вище обставини підтверджують факт наявності у батьків позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та ОСОБА_12 грошових коштів на суму 352 231,92 грн. та факт передання даних грошових коштів донці ОСОБА_1 для резервування квартири у будинку у АДРЕСА_2 .

Дані висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи, так як сам ОСОБА_2 не зміг суду вказати: безпосереднього розміру їх сімейного бюджету з ОСОБА_1 після одруження, наявності спільного бюджету з дружиною та його розміру, а також розміру отриманого чистого прибутку останнім за період з 2007 по 2011 роки.

Всупереч цьому, відповідачем ОСОБА_2 вказувалось про те, що фактично спірна квартира була придбана переважно за кошти, що отримані ним від здійснення підприємницької діяльност і тільки кошти в сумі 69058,65 грн. були надані ОСОБА_12 , що суд визнає неспроможним по своїй природі.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечувалось, що, починаючи з 12.07.2007 року, ОСОБА_2 був зареєстрований, як Фізична особа - підприємець, у відповідності до свідоцтва серія НОМЕР_11 ( т.1 а.с.90).

Відповідачем вказувалось про те, що його дохід складав: за 2007 рік - 52 136,65 грн., за 2008 рік - 207 427,59 грн., за 2009 рік - 164 530,00 грн., за 2010 рік - 140 283,20 грн. за 2011 рік - 119 753, 18 грн.. В день внесення грошових кошів 04.05.2011 року, ним були передані дані кошти своєму брату ОСОБА_17 , який супроводжував позивача ОСОБА_1 до банківської установи та котрі були в подальшому внесені дружиною, як спільні кошти подружжя, для резервування спірної квартири.

В ході судового розгляду справи, судом було перевірено інформацію щодо дійсності отриманого доходу ОСОБА_2 в ході зайняття підприємницькою діяльністю шляхом витребування інформації з Головного управління ДПС у Полтавській області.

Так, у відповідності до Звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 2007 -2011 рік, ОСОБА_2 задекларовано дохід за 2007 рік на суму - 52 136,65 грн., за 2008 рік на суму - 207 427,59 грн., за 2009 рік на суму - 164 530,00 грн., за 2010 рік на суму - 140 283,20 грн. за 2011 рік на суму - 119 753, 18 грн..

З аналізу даної інформації, суд приходить до висновку, що суми зазначені в наведених вище Звітах є лише обсягом виручки суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку, від реалізації робіт / послуг, але не доходом (прибутком) відповідача ОСОБА_2 , про що останній вказував в своїх запереченнях, що вкотре підтверджує вищевказані висновки суду.

Стороною відповідача не надано суду будь-яких пояснень та доказів щодо обсягу витрат, які були понесені ОСОБА_2 при здійсненні підприємницької діяльності в період з 2007 по 2011 роки, як і не надано належних та допустимих доказів щодо реального доходу відповідача ОСОБА_2 за період з 2007 по 2011 роки, що свідчить про безпідставність заперечень останнього проти даного позову.

В свою чергу стороною відповідача наголошувалось на тому, що отриманий ним дохід від здійснення підприємницької діяльності був значним, що дозволяло йому вкладати кошти від вказаної діяльності також у будівництво будинку у с. Марківка та в подальшому внести кошти для придбання спірного майна.

Дані твердження сторони відповідача суд визнає неспроможними по своїй природі та такими, що суперечать дійсним обставинам справи в їх сукупності, за наступних обставин.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом

Так, у відповідності до листа Виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, Полтавської області №258 від 13.02.2019 року на земельній ділянці в АДРЕСА_6 капітальні будови відсутні ( т.2 а.с.49), що спростовує твердження відповідача щодо зведення ним будинку за кошти отримані ним від здійснення підприємницької діяльності та в свою чергу ставить під сумнів правдивість тверджень відповідача щодо наявності у нього значного сталого доходу в тому числі і від здійснення ним підприємницької діяльності в період часу з 2007 по 2011 роки.

Згідно листа Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка № 137/01-60/48 від 18.01.2019 року та копії титульної сторінки договору оренди №56/11-Н від 26.08.2011 року, додаткової угоди № 3 від 15.09.2016 року, відповідно до яких ОСОБА_2 орендував площу для розміщення кавових апаратів у даному навчальному закладі з 26.08.2011 року ( т. 2 а.с.51,52).

Таким чином, наведені вище докази спростовують твердження відповідача ОСОБА_2 з приводу наявності у нього на момент придбання спірного майна значного доходу від здійснення підприємницької діяльності, безпосередньо з розміщення кавових апаратів, оскільки таким видом діяльності останній почав займатись лише 26 серпня 2011 року, тобто вже після фактично придбання ОСОБА_7 облігацій для придбання в подальшому спірної квартири 04 травня 2011 року, що також вказує про безпідставність та надуманість заперечнь відповідача з даного приводу.

В ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження також і твердження відповідача ОСОБА_2 про наявність у останнього на рахунках в АТ «ПроКредит Банк» достатніх коштів для внесення плати за спірну квартиру.

Крім того, даними доказами спростовуються показання свідка сторони відповідача ОСОБА_17 з приводу того, що частина коштів для проведення валюто-обмінної операції, що була внесена ОСОБА_7 саме купюрами номіналами по 1,2,5 грн., отриманими з кавових апаратів, як такі, що не відповідають дійсності.

Так, відповідно до довідки № 1-2/19/3381 від 17.04.2019 року, ОСОБА_2 в АТ «ПроКредит Банк» поточний рахунок № НОМЕР_10 було закрито 24.03.2010 року ( т. 2 а.с.47), що вказує про відсутність коштів у ОСОБА_2 , станом на дату придбання квартири 04.05.2011 року, достатніх і необхідних для внесення плати за спірну квартиру.

Поряд з цим, в обґрунтування своєї платоспроможності на час придбання спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 вказувалось про наявність власних коштів від реалізації транспортних засобів, які перебували у його власності та які були в подальшому спрямовані на придбання спірного майна.

Вказані твердження відповідача, суд визнає неспроможними за наступних підстав.

Так, відповідно до інформації, наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Полтавській області № 31/16-946аз від 09.10.2020 року , за ОСОБА_2 у період з 2007 по 2011 роки транспортні засоби не реєструвалися ( т.2 а.с.48), що вкотре вказує про відсутність у відповідача особистих коштів у обсязі необхідному для придбання даної спірної квартири.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої заперечення щодо заявлених позовних вимог фактом наявності права спільної сумісної власності подружжя на майно: квартиру, а саме - кошти для її придбання в сумі 352 231,92 грн., відповідно до ст. 60 СК України, не було доведено в ході судового розгляду даної справи будь-якими доказами чи фактичними обставинами факту, що джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Натомість судом беззаперечно встановлено та підтверджується письмовими доказами у справі в їх сукупності, що станом на дату внесення плати за квартиру АДРЕСА_3 , а саме 04.05.2011 р., у ОСОБА_2 кошти в сумі 352 231,92 грн. були відсутні.

При цьому відповідачем, не доведено і використання майна, придбаного за дані кошти, в інтересах сім`ї, оскільки після здачі будинку по АДРЕСА_2 в експлуатацію, де розташована спірна квартира, в квартирі, яка є предметом спору тільки через рік, після виконання батьками позивача боргових зобов`язань за борговою розпискою від 28.04.2011 р., були розпочаті ремонтні роботи, саме за їх ініціативою та за їх особисті кошти.

На підтвердження чого, стороною позивача, були надані письмові докази - особисті письмові нотатки батька позивача ОСОБА_1 з приводу сум витрачених на проведення у спірній квартирі капітального ремонту, оздоблювальних робіт ( т. 2 а.с.53-55). При цьому, облаштуванням даної квартири, а саме придбанням меблів, побутової техніки займались батьки позивача особисто, чи надавались кошти дочці ОСОБА_1 для придбання контретної речі, чи предмети побуту, що також пітведжується особистими записами батька позивача ОСОБА_1 ..

Вказане було підтверджено свідками допитаними в ході судового розгляду справи. Зокрема, слід зазначити, що свідок ОСОБА_18 в судовому засіданнні на підтвердження проведення ремонтних та оздоблювальних робіт у спірній квартирі за їх кошти з чоловіком, вказувала, що всі майстри, які виконували роботи по виконанню: столярних, сантехнічних, ремонтних, оздоблювальних робіт винаймались особисто нею з чоловіком ОСОБА_12 ..

В ході судового розгляду справи судом встановлено та було підтверджено свідками у справі, що з усього переліку побутової техніки, якою облаштована спірна квартира, відповідачем ОСОБА_2 було придбано лише холодильник, який в свою чергу за товаро- супровідними документами був оформлений на фірму його брата ОСОБА_19 , що вказує про відсутність зі сторони відповідача належних та достатніх коштів для придбання спірної квартири та в свою чергу і не бажання приймати участь у її облаштуванні з метою забезпечення належних умов для проживання сім`ї.

Наведені вище обставини не були спростовані стороною відповідача шляхом поданння належних та допустимих доказів.

Судом встановлено, що у відповідності до довідки, виданої ТОВ «Управлінська житлова компанія», від 27.08.2015 року, за вих. № 785, у квартирі АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_7 , донька - ОСОБА_2 , ОСОБА_20 . Склад сім`ї 3 чоловіка з 13.07.2013 року ( т. 1 а.с.124). При цьому, сторонами не заперечувався факт проживання відповідача ОСОБА_2 у даній квартирі з моменту заселення до неї після проведення ремонтних робіт до звернення позивача ОСОБА_1 з позовом про розірвання шлюбу у жовтні 2018 року.

Поряд з цим, з пояснень відповідача та свідка ОСОБА_17 судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 фактично постійно не проживав у спірній квартирі, так як по черзі зі своїм братом ОСОБА_21 вони здійснювали догляд за хворими батьками, які потребували стороннього догляду і допомоги, та проживали у сільській місцевості.

Згідно паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останій зареєстрвоаний у АДРЕСА_7 ( т.1 а.с.7).

Дані обставини не заперечувались відповідачем ОСОБА_2 та були підтверджені свідком - його рідним братом ОСОБА_17 ..

Будь-яких доказів на спростування даних фактичних обставин стороною відповідача суду надано не було.

Наведені вище обставини вказують, що отримані в борг батьками ОСОБА_1 кошти внесені останньою для резервування квартири, шляхом придбання облігацій, виключно на свою користь, а не в інтересах сім`ї, як зазначав відповідач. В свою чергу судом встановлено, що будь-якої домовленості, навіть усної, щодо спільного виконання договору з резервування спірної квартри подружжям ОСОБА_3 чи рідними зі сторони ОСОБА_2 або ж його часткового виконання останніми, між останніми не існувало взагалі.

Відповідно до Постанови ВСУ від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті права. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, алей й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна, кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майна статусу спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до беззаперечного висновку, що кошти отримані позивачкою ОСОБА_1 від продажу облігацій в сумі 352 231,92 грн. є її особистими коштами, які надавались останній її батьками для використання у власних потребах, з метою придбання облігацій та в подальшому їх обмін на спірну квартиру, а не використання їх в інтересах сім`ї, як стверджувалось відповідачем, без підтвердження належними та допустимими доказами, у розумінні положень ст. 81 ЦПК України.

Зокрема, однією з підстав для обґрунтування своєї позиції захисту щодо спільності майна набутого під час шлюбу з ОСОБА_1 вказувалось про те, що підпис останньої у Договорі купівлі - продажу від 11.07.2012 року, в преамбулі якого мається посилання на згоду чоловіка, що зареєстрована в заяві нотаріуса за № 2129, що на думку сторони відповідача підтверджує на момент підписання договору факту , що спірна квартира була придбана за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя та спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності як майно, що набувається за час шлюбу.

При цьому, стороною відповідача, наголошувалось на тій позиції, що договір купівлі - продажу від 11.07.2012 року було укладено позивачкою в інтересах їх з відповідачем сім`ї, що є підставою для віднесення спірної квартири, яка була одержана на підставі правочину, до об`єкту спільної сумісної власності.

Таким чином, факт безпочередньої оплати ОСОБА_1 вартості квартири АДРЕСА_3 та нотаріальних витрат на укладення даного правочину, вкотре вказує про факт наявності у ОСОБА_1 особистих грошових коштів на момент укладання вищевказаного договору, а також наявність у останньої мети - придбання нерухомого майна у особисту власність за власні кошти.

Твердження сторони відповідача, про те, що вказаний договір купівлі - продажу квартири укладався в інтересах сім`ї, подружжя ОСОБА_3 , оскільки на той час ОСОБА_2 в присутності нотаріуса було складено письмову заяву, в котрій останній зазначив, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири, є їхньою спільною сумісною власністю, не приймається судом до уваги, оскільки дана заява підписана ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Удовіченко М.Ю., і не містить підпису ОСОБА_1 .. Згоду на викладення та підписання ОСОБА_2 заяви саме такого змісту позивач не надавала.

Більше того обставини укладення ОСОБА_1 договору купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року передували нотаріальному посвідченню договору купівлі - продажу спірної квартири, а тому на час складання такої заяви ОСОБА_2 не могли бути перевірені та засвідчені даним нотаріусом на предмет джерел походження даного майна та коштів, за які воно було придбане.

За загальним правилом вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Таким чином, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Відповідно до вказаних норм процесуального права та викладених правових позицій, випливає на наявність процесуального права на звернення сторони відповідача за захистом свого порушеного права, що не є безумовним доказом спільності набутого майна подружжям за період шлюбу.

Так, у відповідності до тексту договору купівлі - продажу квартири, Приватний нотаріус Удовіченко М.Ю. лише посвідчила справжність підпису ОСОБА_2 , що і зазначено у преамбулі договору ( т. 1 а.с. 24-26).

Встановлені судом вище фактичні обставини в повній мірі спростовують твердження сторони відповідача про те, що на придбання квартири АДРЕСА_3 в ході виконання умов договору резервування житла ОСОБА_1 використовувала кошти спільно нажиті в шлюбі з ОСОБА_2 при цьому належних та допустимих доказів на спростування обставин вказаних стороною позивача стороною відповідача суду надано не було та судом не встановлено.

У відповідності до постанови Верховного Суду України від 24.05.2017 року, у справі №6-843цс17, висловлено позицію з приводу норми ч.3 ст. 61 СК України, яка кореспондує з ч.4 ст. 65 СК УКраїни, та передбачає, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за догвором в інтересах сім`ї.

Умовою належності такого майна, яке одержане за догоовром, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї.ю а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

У даній постанові ВСУ зазначено, що той з подружжя, який порушує питанння про спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зокрема, за ч.3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалось в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладенння договору були не інтереси сім`ї, а власні, оосбисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані з сімейними.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування преземпції, покладається на того, з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція Верховним Судом України ззаначна у постанові від 07.02.2018 року, по справі № 654/5243/14ц.

Таким чином, враховуючи позицію Верховного Суду України та враховуючи норми сімейного права, які регулюють спірні правовідносини, позивач ОСОБА_1 спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом поданння надежних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 на підставі прибанння квартири за рахунок власних, особистих коштів.

При цьому, стороною відповідача ОСОБА_2 в ході судового розгляду справи не було спростовано, шляхом подання належних та допустимих доказів, обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірної квартири та їх предметність.

Наведені вище обставини підтверджуються матеріалами справи та спростовують твердження сторони ОСОБА_2 про те, що особистих коштів на резервування житла ОСОБА_1 не витрачала, оскільки це були кошти їх спільні з ОСОБА_2 , при цьому, доказів дійсної його майнової спроможності та зацікавленості у придбанні даної квартири в інтересах сім`ї останнім в ході судового розгляду справи не було наведено та доведено у спосіб встановлений законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання квартири АДРЕСА_8 особистою приватною власністю ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.

У відповідності до ст. 142 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням судом даного позову , судові витратипонесені позивачкою у справі ОСОБА_1 у вигляді сплаченого судового збору на суму 7601,40 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 ..

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 57, 60, 69 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 279, 280-282 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір на суму 7601,40 грн..

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиН. І. Крючко