Справа № 473/4431/20 Головуючий у першій інстанції Ротар М. М.
Провадження №22-ц/812/925/21 Доповідач апеляційної інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

5 травня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні

апеляційну скаргу

Приватне акціонерне товариство (ПрАТ) «Зелений Гай»

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ротар М. М. в залі суду в місті Вознесенськ Миколаївської області о 16 год. 04 хв., із складенням його повного тексту 15 березня 2021 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ПрАТ «Зелений Гай»

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Зелений Гай» про стягнення 29 479 грн заборгованості по заробітній платі та 93 959 грн 76 коп. середнього заробітку за час затримки її виплати при звільнені.

Позивач зазначав, що у період з 1 липня 2017 року по 4 березня 2019 року працював у ПрАТ «Зелений Гай» у якості робочого, звідкіля його звільнено з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

При звільнені підприємством з ним не проведено повного розрахунку.

За такого вважав наявними підстави для стягнення з ПрАТ «Зелений Гай» на його користь, окрім заборгованості по заробітної платі, ще і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

25 лютого 2021 року ОСОБА_1 надав уточнену позовну заяву, вимоги за якою зменшив, та просив стягнути з ПрАТ «Зелений Гай» на його користь лише 93 959 грн 76 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з отриманням ним у добровільному порядку заборгованості по заробітної платі.

У відзиві на позовну заяву та запереченнях відповідач ПрАТ «Зелений Гай» вважала позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивача звільнено з підприємства за згодою сторін з 1 березня, а не 4 березня, як він зазначає у позовній заяві. На час звільнення позивач не знаходився на робочому місці, так як йому до цього часу надавалася відпустка. Крім цього, підприємством ОСОБА_1 повідомлялося про необхідність явки до каси ПрАТ «Зелений Гай» для отримання заробітної плати, яку він особисто добровільно отримав лише 29 січня 2021 року.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначив, що він у серпні 2019 року письмово звертався до керівництва підприємства для отримання заборгованості та видачі відповідної довідки, але відповідач не прийняв заходів для проведення з ним повного розрахунку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 березня 2021 року позов задоволено, ухвалено про стягнення з ПрАТ «Зелений Гай» на користь ОСОБА_1 93 959 грн 76 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку та судові витрати в розмірі 939 грн 60коп..

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем несвоєчасно проведено повний розрахунок з вини роботодавця, що є підставою для стягнення середнього заробітку на його користь.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Зелений Гай», посилаючись на невірне встановлення судом обставин справи та порушення ним норм матеріального права, просило рішення скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що несвоєчасний розрахунок проведено підприємством з об`єктивних причин: знаходження працівника у відпустці, та не звернення за отриманням розрахунку.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 27 квітня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював у якості робочого в ПрАТ «Зелений Гай», звідкіля його звільнено за згодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 1 березня 2019 року (а.с.2, 25, 28).

До дня звільнення позивач ОСОБА_1 перебував у відпустці, а саме з 4 лютого по 1 березня 2019 року (а.с.26-27).

На момент звільнення до виплати ОСОБА_1 належало 29 478 грн 45 коп. (а.с.20-21), які йому виплачені не були, внаслідок чого 6 серпня 2019 року він звернувся до керівництва із письмовою заявою, де висловив прохання провести з ним повний розрахунок та видати йому довідку про нараховану за період роботи заробітну плату.

13 вересня 2020 року та 26 січня 2021 року ПрАТ «Зелений Гай» двічі повідомило позивача про можливість отримання повного розрахунку у касі підприємства (а.с.23, 29).

29 січня 2021 року ОСОБА_1 отримано повний розрахунок по заробітній платі у касі підприємства (а.с.40, 41).

Вважаючи, що його права порушені, позивач наполягав на виплаті на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, за період з 4 березня 2019 року по 1 грудня 2020 року на загальну суму 93 959 грн 76 коп..

Відповідач заперечуючи проти виплати в такому розмірі та за такий період середнього заробітку посилався на те, що вини підприємства у несвоєчасній виплаті не має, так як на день звільнення позивач знаходився у відпустці, та не перебував на території підприємства, а у подальшому йому роз`яснювалася можливість отримання повного розрахунку у касі підприємства, але позивач зволікав з отриманням такої суми, та мав бажання її отримати виключно у судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з наявності вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з працівником, який звільнився.

За такого, переглядаючи рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статей 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, та носить компенсаторний характер відповідальності роботодавця.

За такого, висновки місцевого суду щодо порушення відповідачем, як роботодавцем, приписів статей 116, 117 КЗпП України, наслідком чого є сплата ним середнього заробітку на користь працівника, є вірними.

В той же час, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не враховано правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13ц і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15ц, у відповідності до яких розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд може зменшити і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При зменшенні розміру відшкодування необхідне враховувати таке:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Порушення прав позивача та наявність між сторонами трудових відносин встановлено судом та сторонами не оспорюється.

Факт добровільної виплати заборгованості по заробітній плати та інших її складових на суму 29 478 грн 45 коп. при явці колишнього працівника до каси підприємства, та в період ініціювання ним судового спору, підтверджується як заявою про зменшення позовних вимог (а.с.45), так і видатковим касовим ордером (а.с.40).

Період трудових відносин між сторонами тривав на протязі нетривалого строку, з 1 липня 2017 року по 1 березня 2019 року.

Розмір середнього заробітку судом розраховано не з погодинної оплати, а виходячи із середньоденної оплати за період з 4 березня 2019 року по 1 грудня 2020 року, виходячи із обсягу позовних вимог, на загальну суму 93 959 грн 76 коп., та без врахування податків та зборів, що є очевидно неспівмірною з встановленою, але оспореною , сумою заборгованості по заробітній платі.

Тому колегія суддів вважає справедливим, пропорційним, та таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у виді середнього заробітку за положеннями статті 117 КЗпП України у сумі 35 000 грн 00 коп., яка зазначена без утримання податків та зборів, та за визначений позивачем період прострочення відповідачем виплати належної йому заробітної плати у зв`язку з припиненням трудових відносин.

За такого рішення суду слід змінити у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з визначених судом 93 959 грн 76 коп. до 35 000 грн..

Враховуючи зменшення розміру стягнення, визначеного за рішенням суду, слід змінити і розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави у відповідності до статті 141 ЦПК України, а саме на суму 350 грн 00 коп..

Підстав для перерозподіл судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «Зелений Гай» - задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 березня 2021 року змінити, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Зелений Гай» на користь ОСОБА_1 35 000 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, розмір якого визначено без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, та 350 грн 00 коп. судових витрат, понесених за розгляд справи у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова