Справа № 242/1860/18
Провадження № 2/242/92/21
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

25 січня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Капітонова В. І., секретар судового засідання Нарижна О. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Позивач 24.04.2018 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.01.2011 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000,00 грн. на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом 36,00 % на рік та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), оскільки підписала анкету-заяву, таким чином між нею і банком укладено договір. Позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом і відсотками на умовах, передбачених кредитним договором. У порушення умов договору, відповідач зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість у розмірі 32177,37 грн., з яких заборгованість за кредитом - 1906,24 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 28062,68 грн, заборгованість за пенею та комісією - 200 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1508,45 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.01.2011 року у розмірі 32177,37 грн., а також судові витрати у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 03.09.2018 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 968 грн. 92 коп., яка складається з наступного: 1 906 грн. 24 коп. - заборгованість за кредитом; 28 062 грн. 68 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.09.2020 року заочне рішення суду від 03.09.2018 року скасовано та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У позовні заяві просив розглянути справу без його участі у разі неявки відповідача.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

Відповідачем по справі було подано відзив на позовну заяву, де просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не враховано вимоги ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами, зазначала про ненадання позивачем належного та допустимого доказу розрахунку заборгованості. Зазначала, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж нею зроблено 05.08.2014 року.

Представником позивача відповідь на відзив не надано.

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, з урахуванням заперечень і відзивів що надійшли до суду, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню.

Даний висновок суду ґрунтується на наступному.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» , та ОСОБА_1 укладено договір № б/н від 26.01.2011 року, шляхом підписання анкети-заяви від 26.01.2011 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом 36,00 % на рік та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та відповідач підтвердив свою згоду з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua) та актуальні станом на 01.07.2013 року, оскільки підписав вказану анкету-заяву.

Сам факт підписання відповідачем анкети-заяви від 26.01.2011 року не оспорюється.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Представником позивача надано суду докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а саме: копію анкети - заяви від 26.01.2011 року та довідку про умови кредитування, яка містить підпис відповідача. Також, надано витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та витяг з «Тарифів Банку», які не містять підпису відповідача.

У позовній заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що підписана нею анкета -заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач звертаючись із даним позовом зазначав, що станом 32177,37 грн., з яких заборгованість за кредитом - 1906,24 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 28062,68 грн, заборгованість за пенею та комісією - 200 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1508,45 грн.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами мають бути або встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) або договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з анкетою - заявою позичальника від 26.01.2011 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна».

Анкета - заява містить розміру кредитного ліміту, який становить 2500,00 грн.

Слід звернути увагу, що анкета-заява від 26.01.2011 року не містить розміру процентної ставки, порядок та умови нарахування пені та штрафів.

Проте, надана довідка про умови кредитування №247447430, яка підписана відповідачем, містить порядок та умови нарахування відсотків, порядок сплати кредиту, нарахування пені та штрафів.

При вирішенні даної справи суд враховує роз`яснення викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19), та вважає за необхідне застосувати правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у даних правовідносинах, оскільки вони є аналогічним.

Так, витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд враховує позицію Верховного Суду викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) з приводу неможливості застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У даному випадку представником позивача не надано доказів того, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) з 26.01.2011 року не піддавалися змінам.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.01.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Отже, судом встановлено, що 26.01.2011 року відповідач отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви від 26.01.2011 року. Дана заява містить розмір кредитного ліміту, який складає 2500,00 грн., та не містить процентної ставки за користування кредитом, порядок та умови нарахування пені та штрафів.

Умови кредитування із використанням картки «Універсальна», а саме порядок та умови нарахування відсотків, порядок сплати кредиту, нарахування пені та штрафів, містить надана представником позивача довідка про умови кредитування, яка підписана відповідачем.

Отже, з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банк визначив заборгованість за кредитом в розмірі 32177,37 грн., з яких заборгованість за кредитом - 1906,24 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 28062,68 грн., заборгованість за пенею та комісією - 200 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1508,45 грн..

Заборгованість за кредитом визначена позивачем у розмірі 1906,24 грн. відповідає кредитному ліміту зазначеному у анкеті-заяві підписаної відповідачем.

З розрахунку заборгованості та із позовної заяви вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 36,00% на рік, потім процентна ставка була змінена, а саме - з 01 січня 2013 року зменшена до 30,00 %, з 1 вересня 2014 року збільшена до 34,80% , а з 01 квітня 2015 року - до 43,20%.

Пункт 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачає, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року, що всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК.

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів щодо правомірності підвищення з 1 вересня 2014 року процентної ставки до 34,80% та з 01 квітня 2015 року - 43,20%.

Також позивачем не доведено право в односторонньому порядку змінювати умови договору, зокрема - підвищувати проценту ставку.

Отже, при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід використовувати процентну ставку, яку станом на 01 січня 2013 року зменшено позивачем та яка складає 2,5% щомісяця, що становить 30,00% річних, як таку, що пом`якшує відповідальність за зобов`язанням відповідача.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд виходить з наступного розрахунку: заборгованість по тілу кредиту становить 1906 грн. 24 коп., перемножується на 30% річних, отриманий результат ділиться на 360 днів, після чого результат множиться на кількість днів прострочення зобов`язання з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2018 року. Отриманий результат є розмір заборгованості по відсоткам за вказаний період, що становить 1947 грн. 54 коп. ((1906,24 х 30%) : 360) х 1226 днів прострочки.

До отриманого результату додаємо заборгованість за відсотками за період з 26 січня 2011 року по 31 серпня 2014 року у розмірі 313,81 грн.

Таким чином, заборгованість за відсотками складає 2261 грн. 35 коп. (1947,54 + 313,81).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми пені та штрафів, суд встановив наступне.

Згідно ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована у м.Гірник Донецької області, тобто населеному пункті, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 2 грудня 2015 р. № 1275-р , відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція.

Судом встановлено, що позивачем за період з 31.01.2018 року по 28.02.2018 року здійснювалось нарахування заборгованості по пені, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна ставка), однак враховуючи положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., суд вважає, що вимоги в частині стягненні пені та штрафу задоволенню не підлягають.

Отже, судом встановлено, що відповідач за кредитним договором від 26.01.2011 року належним чином не виконувала вимоги договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складається з тілу кредиту у розмірі 1906,24 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 2261 грн. 35 коп.

Що стосується посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», затверджені наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифи Банку», не підписані відповідачем, а тому не є частиною кредитного договору б/н від 26.01.2011 року , укладеного між банком та ОСОБА_1 .

З довідки про Умови кредитування із використанням картки «Універсальна», якою встановлено порядок та умови сплату кредиту №247447430, яка підписана відповідачем, вбачається, що строком внесення щомісячних платежів встановлено до 25 числа наступного місяця. Кінцевий термін погашення кредиту даною довідкою не встановлено.

Анкета-заява позичальника від 26.01.2011 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

Отже, порядок повернення коштів черговими платежами до 25 числа наступного місяця встановлено вказаною довідкою, підписаною відповідачем.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що останній платіж за кредитним договором внесено відповідачем 05.08.2014 року у розмірі 210,00 грн.

Отже, моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, є місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору, тобто з 25 вересня 2014 року.

При вирішення питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд враховує роз`яснення викладені у постанові Верховного Суду від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19, та встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 внесла 05 серпня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 24 квітня 2018 року, суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

За приписами ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.01.2011 року задоволенню не підлягають, оскільки сплив строк позовної давності за вимогою щодо повернення кредиту у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 536, 610, 1054 ЦК України, ст.ст. 133,141,280, 259, 264, 265 ЦПК України, -

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. І. Капітонов