Справа № 464/1555/20 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/2666/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря Івасюти М.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Козака В.І., відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Мельника В.Я., третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Козак В.І. на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Львівська міська рада, ЛКП «Житловик-С», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, ЛКП «Житловик-С», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 16.08.1992 року їй видано ордер на вселення та проживання у квартирі АДРЕСА_1 , як у гуртожитку. У зв`язку із чим з 1992 року вона та її члени сім`ї, а саме донька ОСОБА_5 , 1998 р.н., сини - ОСОБА_4 , 1999 р.н., ОСОБА_6 2002 р.н., зареєстровані та проживають за вказаною адресою. Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 63.1 кв.м., житловою площею 47.3 кв.м. Вони займають приміщення в одній прохідній кімнаті, загальною площею 18,1 кв.м., що підтверджується копією довідки ЛКП «Житловик - С» та актом від 17.02.2010 року. Окрім них, за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають, займаючи одну кімнату ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , а у суміжній кімнаті зареєстрована відповідач, ОСОБА_2 . Однак, остання не проживає у квартирі протягом десяти років, без поважних причин, її місце проживання їй невідоме. Вона не оплачує житлово-комунальні послуги. Вважає, що ОСОБА_2 у зв`язку з наведеним та на підставі ст.ст.71,72 Житлового кодексу УРСР втратила право користування квартирою, у зв`язку з чим просить зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство ''Житловик-С', ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Козак В.І.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.

Стверджує, що відповідач уже протягом тривалого часу (десяти років) не проживає у житловому приміщенні, і за весь цей час вона не брала участі у ремонті та облагородженні приміщення, не цікавилась чи такі проводились, а також не оплачувала жодних комунальних платежів та не намагалась цього робити. У приміщенні відсутні будь-які речі відповідачки, вона втратила інтерес до приміщення і не планує в ньому проживати.

Вважає безпідставними покликання відповідачки на те, що вона неодноразово намагалась потрапити до квартири, щоб занести свої речі, проте через її агресивну поведінку не могла цього зробити, оскільки відповідачем не надано жодних доказів про звернення з такими заявами про неможливість зайняття належного приміщення до правоохоронних органів та рішень, які прийняті за результатами їх розгляду.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Козака В.І. на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Мельника В.Я. на заперечення апеляційної скарги, третю особу ОСОБА_3 дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем прав позивача. Крім того, доказами наданими позивачем стверджується лише факт непроживання відповідача, а не поважність причин такого не проживання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що з довідки №463 від 10.02.2020 р., виданої ЛКП «Житловик-С» вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,10 кв.м складається з 3 кімнат житловою площею 47,30 кв.м., належить до комунальної власності.

У квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 .

Позивач з сім`єю займають приміщення в одній прохідній кімнаті, загальною площею 18,1 кв.м., що підтверджується копією довідки ЛКП «Житловик - С» та актом від 17.02.2010 року. ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 займають займають одну кімнату, а у суміжній кімнаті зареєстрована відповідач, ОСОБА_2 .

Згідно актів складених представниками ЛКП «Житловик -С» від 09.01.2020 року, 17.02.2020 року, 01.03.2019 року, відповідач ОСОБА_2 відсутня за місцем реєстрації протягом десяти років.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК УРСР.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР», за яким, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що відповідач у справі не втрачала інтересу до спірної кімнати, її відсутність викликана поважними причинами, а саме доглядом за хворою матір`ю, а також пов`язаною в тому числі і конфліктними ситуаціями, що виникали між сторонами, про що стверджує третя особа ОСОБА_3 .

Належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин, що позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 не є власником житлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 та має на нього такі ж права, як і ОСОБА_2 .

Спірна квартира є комунальною власністю територіальної громади м.Львова, спірна квартира теж є комунальною власністю. З огляду на те, що в інтересах територіальної громади діє Львівська міська рада, саме остання може заявляти вимоги про визнання відсутності права на проживання чи втрати такого права відповідачів.

Окремо, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України»№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Козака Володимира Івановича - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 03 червня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.11.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.