Справа № 464/5216/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/4029/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Рудакова І.П., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

позивачі звернулись в суд із позовом до відповідача, у якому просили визнати недійсним договір про визнання солідарного боргу від 03 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову покликались на те, що спірний договір не відповідає вимогам закону, оскільки при укладені не був спрямований на реальне настання правових наслідків для його учасників, а тому не було дотримано вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Фіктивність договору усвідомлювала кожна із його сторін, адже жодних солідарних зобов`язань між ними не існувало, сторони не погоджували предмет договору - борг; було відсутнє волевиявлення ТОВ «ТехнАс» щодо визнання боргу сторонами договору, адже договір від імені товариства ніхто не підписував; договір укладений і з порушенням законодавства в частині оформлення договорів про правову допомогу. Разом зі тим, строк позовної давності не пропущено, адже про порушене право дізнався тільки тоді, коли відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. У відповідності до приписів ст. ст. 203, 205, 215, 234 ЦК України просили позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу по 3550 грн. 00 коп. з кожного.

Судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., сплачений при поданні заяви до суду, покладено на позивача ОСОБА_3 .

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 .

Вважає дане рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки оскаржуваному договору про визнання солідарного боргу від 03 березня 2011 року. Так, суд першої інстанції не врахував, що оспорюваний договір про визнання солідарного боргу від 03 березня 2011 року не містить вказівки на первинне зобов`язання боржників, оскільки такого не було, вказаний договір лише містить посилання на те, що відповідач надавав юридичні та адвокатські послуги у період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року ТзОВ «ТехнАС». При цьому оспорюваний Договір про визнання солідарного боргу від 03 березня 2011 року не містить наявності наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі. Вказане свідчить, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено новаційний договір. Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду по справі №60967/18 від 13 березня 2019 року.

Із тексту договору вбачається, що він підписаний на визнання існуючих боргів ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ТзОВ «ТехнАс». Згідно предмету договору він не породжує, не змінює і не припиняє існуючих зобов`язань, а укладений про визнання боргу. Проте, на дату підписання оспорюваного договору між сторонами не існувало жодних договірних відносин та зобов`язань.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність п`ятистороннього договору між сторонами, у якому би позивачі брали на себе будь-які солідарні зобов`язання.

Також у спірному договорі визначено, що сторони, в тому числі, визнають борг ТзОВ «ТехнАС». Проте останнім такий не підписаний і не скріплений печаткою, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони.

Нікчемним є і покликання у договорі на його підписання сторонами як засновниками товариства, оскільки засновником такого є лише ОСОБА_6 .

Звертає увагу на те, що у спірному договорі відсутня умова: предмет договору, не зазначено коли, між ким та у якій сумі виник борг, не зазначено конкретних підстав виникнення боргу; відсутні вказівки на конкретний перелік послуг, їх об`єм, вартість окремо та загалом, які надав ОСОБА_5 позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . Усвідомлюючи відсутність укладених договорів про надання адвокатських послуг на суму 30 000 дол. США, сторони спірного договору розуміли беззмістовність констатації неіснуючого боргу та фіктивність оспорюваного договору.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 03 березня 2011 року між позивачем ОСОБА_5 , як кредитором, і ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як боржниками, підписано договір про визнання солідарного боргу перед кредитором, а саме, про те, що борг виник з надання кредитором комплексних юридичних та адвокатських послуг, що були отримані ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та юридичною особою ТзОВ «ТехнАс», учасниками якої є боржники в період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року на підставі усних договорів та у зв`язку з виконанням доручення і представництва в судах та інших державних органах і установах та перед фізичними особами.

За умовами договору боржники за взаємною згодою визнали суму боргу в розмірі 30000,00 доларів США, що мають бути виплачені кредитору в порядку, встановленому цим договором в національній валюті України (п. 2 Договору). Борг виплачується на вимогу кредитора після завершення провадження в Шевченківському районному суді м. Львова, в якому ТзОВ «ТехнАс» приймає участь як третя особа на стороні Львівської обласної ради у справі № 2-116/10 ( п. 3 договору).

Сума боргу зменшується на 50% у випадку винесення Шевченківським судом рішення яким повністю відмовить Львівській обласній раді в задоволенні позовних вимог (п. 4 договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на фіктивність правочину через відсутність у сторін наміру реального настання правових наслідків, адже між сторонами, на думку позивача, не існувало жодних зобов`язань, і окрім того, було відсутнє волевиявлення однієї із сторін.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено новаційний договір, тобто відбулась заміна боргу позиковим зобов`язанням, і така заміна здійснена у формі, встановленій для договору позики у відповідності до ст. 1053, 1047 ЦК України. Зазначеного висновку щодо виду спірного укладеного договору дійшов суд апеляційної інстанції у постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 461/2066/17 за апеляційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2017 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення солідарного боргу за договором від 03.03.2011 року, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Разом із тим, суд першої інстанції зазначив, що такий договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки фактично спірні кошти в подальшому стягнені рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.03.2017 року у справі № 461/2066/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення солідарного боргу, яке залишено без змін судовим рішенням апеляційної інстанції від 26.02.2019 року.

Суд також дійшов до переконання, що у березні 2017 року відповідач звернувся в суд з позовом щодо стягнення коштів за договором про визнання солідарного боргу від 03.03.2011 року, тому саме з цього часу для позивача розпочався перебіг строку позовної давності, адже саме в цей час він дізнався про порушення свого права, а тому останній звернувся до суду за захистом свого права у межах строку позовної давності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

З урахуванням змісту положень ст. 234 ЦК України, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин укладений без наміру створення обумовлених ними правових наслідків, позивачами не надано і матеріали справи не містять.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, погоджуючись з судом першої інстанції та приходить до переконливого висновку, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства, позивачі не довели ту обставину, що договір про визнання солідарного боргу від 03.03.2011 року є фіктивним та, укладаючи його, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків.

Інші доводи та мотиви апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхіднобрати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст по станови складений 31 травня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.