Справа № 450/954/18 Провадження № 2/450/1243/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Нестерак Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,0725 га, кадастровий № :02:001:1704, розташовану за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Малечковичі, земельну ділянку площею 0,0725 га, кадастровий № :02:001:1705, розташовану за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Малечковичі, об`єкт незавершеного будівництва, а саме двоповерховий будинок площею 150 кв.м, розташований за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Малечковичі, мотоцикл марки «Suzuki» моделі «GSX650F» номерний знак НОМЕР_1 , рама (кузов) № НОМЕР_2 , а також виділити їй у власність 1/2 частки вказаного майна. Мотивувала свої вимоги тим, що вона з 21 січня 2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем. 21 березня 2018 року нею подано до Пустомитівського районного суду Львівської області позов про розірвання шлюбу з відповідачем. Повідомила, що під час перебування у шлюбі їх подружжя набуло право власності на вищезгадане майно. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 03 квітня 2018 року у справі № 450/821/18 задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання нею позовної заяви до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та накладено арешт на належні ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,0725 га, кадастровий № :02:001:1704 та площею 0,0725 га, кадастровий № :02:001:1705, які розташовані за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Малечковичі.

Ухвалою судді від 06 квітня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній.

05 червня 2018 року представником позивача ОСОБА_3 подано до суду клопотання, яким він усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 16 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

27 листопада 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що вищезгадані земельні ділянки були придбані на грошові кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу належної йому земельної ділянки. Будівництво будинку здійснювалося на грошові кошти, отримані від продажу у 2007 році належної ОСОБА_2 квартири. Повідомила, що вищезгаданий транспортний засіб був відчужений та в подальшому знищений у ДТП, а тому не може бути предметом поділу. Враховуючи наведене, просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що попередній розрахунок судових витрат становить 20000 грн.

27 листопада 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано зустрічний позов, у якому вона просила встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю з вересня 2007 року, визнати об`єктами спільної сумісної власності та здійснити поділ в рівних частках будинок та ділянку за адресою АДРЕСА_1 , торгове обладнання магазину № 5 ТЛ «Володимирська» Ринку «Південний». Мотивувала свої вимоги тим, що вказане нерухоме майно придбане із залученням кредитних коштів, які сплачувалися за час проживання сторонами однією сім`єю за рахунок їх спільних коштів. Крім того, згадане торгове обладнання також було придбано під спільного проживання сторонами. Враховуючи наведене, просила позовні вимоги задовольнити.

27 листопада 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано клопотання про витребування доказів, у якому вона просила витребувати у Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області інформацію щодо того, за ким зареєстрований вищезгаданий мотоцикл та чи був він знищений у ДТП.

27 листопада 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано до суду клопотання, у якому просила викликати і допитати свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яке мотивувала тим, що вказані особи можуть підтвердити факт спільного проживання сторін однією сім`єю, ведення спільного господарства.

27 листопада 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано клопотання, у якому вона просила витребувати у ПАТ «Таскомбанк» копію кредитної справи ОСОБА_1 та відомості щодо погашення цього кредиту.

Ухвалою від 27 листопада 2018 року зустрічну позовну заяву залишено без руху, позивачу за зустрічним позовом надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в такій.

Протокольною ухвалою від 27 листопада 2018 року представнику ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні клопотання про витребування у Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області інформації щодо того, за ким зареєстрований вищезгаданий мотоцикл та чи був він знищений у ДТП, оскільки наявність перешкод в отриманні такої інформації суду не надано.

05 грудня 2018 року представником ОСОБА_4 подано до суду заяву, якою вона усунула недоліки зустрічної позовної заяви.

04 грудня 2018 року від представника ОСОБА_3 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що пояснення відповідача, викладені у відзиві, не відповідають дійсності і не підтверджуються наявними доказами. Так, ним не додано копію договору, за яким він продав земельну ділянку площею 0,145 га в с. Малечковичі Пустомитівського району Львівської області, з якого можна було б встановити ціну такого продажу. Зазначив, що квартиру відповідач продав у 2007 році, тобто за шість років до шлюбу. За цей час відповідачем був придбаний автомобіль і два мотоцикли. Вказав, що ОСОБА_1 брала активну участь у будівництві спірного об`єкту незавершеного будівництва, зокрема отримала у борг велику суму грошових коштів. Повідомив, що ОСОБА_1 не надавала згоди на відчуження спірного мотоцикла, кошти від його відчуження не отримувала.

Протокольною ухвалою від 12 грудня 2018 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним, задоволено клопотання представника ОСОБА_4 про допит свідків, викликано для допиту ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Ухвалою від 12 грудня 2018 року клопотання представника ОСОБА_4 про витребування доказів задоволено, витребувано у ПАТ «Таскомбанк» належним чином завірену копію кредитної справи щодо ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 23/1700/511 від 21 березня 2008 року.

Вказана ухвала скерована у ПАТ «Таскомбанк» 29 грудня 2018 року та отримана ним 02 січня 2019 року, однак витребувані докази суду надані не були, причини ненадання суду доказів не були повідомлені суду.

12 березня 2019 року ПАТ «Таскомбанк» повторно скерована ухвала про витребування доказів, яка ним отримана 18 березня 2019 року, однак витребувані докази суду не були надані, причини ненадання суду доказів не були повідомлені суду.

Ухвалою від 04 квітня 2019 року з ПАТ «Таскомбанк» стягнуто на користь ДСА України штраф у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 9605 грн. у зв`язку з невиконанням ухвали про витребування доказів та неповідомленням причин неможливості її виконання.

16 квітня 2019 року ПАТ «Таскомбанк» повторно скерована ухвала про витребування доказів, яка ним отримана 22 квітня 2019 року, однак витребувані докази суду не були надані, причини ненадання суду доказів не були повідомлені суду.

Ухвалою від 16 травня 2019 року з ПАТ «Таскомбанк» стягнуто на користь ДСА України штраф у розмірі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 19210 грн. у зв`язку з повторним та систематичним невиконанням ухвали про витребування доказів та неповідомленням причин неможливості її виконання.

05 червня 2019 року від ПАТ «Таскомбанк» до суду надійшли витребувані докази по справі.

Протокольною ухвалою від 09 вересня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

10 лютого 2020 року від представника ОСОБА_4 до суду надійшли пояснення, у яких вона зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Майно, поділ якого просить здійснити позивач, є об`єктом особистої приватної власності відповідача, оскільки придбане на його особисті грошові кошти, отримані від продажу майна. Спірний транспортний засіб внаслідок ДТП був знищений, а тому не може бути предметом поділу. Крім того, зазначила, що набуте ОСОБА_1 з вересня 2007 року майно є спільною сумісної власністю подружжя, оскільки з вказаної дати вони почали вести спільне господарство та проживати однією сім`єю. Для придбання житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 отримала кредит у ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк») за кредитним договором № 23/1700/511 у розмірі 110000 доларів США. З матеріалів кредитної справи, копія якої надана ПАТ «Таскомбанк», вбачається, що за час проживання сторін однією сім`єю подружжям було погашено суму заборгованості за кредитним договором № 23/1700/511, еквівалентну 55000 доларів США. Таким чином, частка коштів, спільно виплачених сторонами за кредитним договором, становить 29,4 % від загальної вартості об`єкта. Вказала, що ця частка і є їх спільним сумісним майном та підлягає поділу. Крім того, придбане для ФОП ОСОБА_1 у ТзОВ «Айпіє-Л» торгове обладнання на суму 22300 грн., замовником якого був ОСОБА_2 , також є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

07 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала до суду клопотання, у якому просила залишити позовну заяву без розгляду.

Ухвалою від 07 жовтня 2020 року клопотання позивача ОСОБА_1 задоволено, позовну заяву залишено без розгляду.

21 жовтня 2020 року позивач подала апеляційну скаргу на ухвалу від 07 жовтня 2020 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року скасовано, справа направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

29 жовтня 2020 року представником ОСОБА_4 подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 07 жовтня 2018 року у справі № 450/821/18.

27 травня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 подано до суду заяву, у якій він просив закрити провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову.

З приводу поданої заяви слід зазначити, що така задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 07 жовтня 2020 року подавала клопотання про залишення її позовної заяви без розгляду, наслідком чого було постановлення 07 жовтня 2020 року ухвали про залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому, позивач в подальшому оскаржила зазначену ухвалу в апеляційному порядку, у результаті чого така була скасована.

Подане 27 травня 2021 року представником позивача ОСОБА_9 клопотання, у якому він відмовляється від позову, має процесуальні наслідки у виді закриття провадження у справі.

Суд також враховує і той факт, що 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя земельні ділянки кадастровий № :02:001:1704, площею 0,0725 га, кадастровий № :02:001:1705, площею: 0,0725 га, що розташовані за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Малечковичі, у наступних частках, а саме: за позивачем 4/5 частки та за відповідачем 1/5 частки; об`єкт незавершеного будівництва - двоповерховий будинок площею 150 кв.м, розташований на земельній ділянці кадастровий № :02:001:1705, площею 0.0725 га за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р., с. Малечковичі, у наступних частках, а саме за позивачем 4/5 частки та за відповідачем 1/5 частки; а також виділити їй у приватну власність вказане майно у відповідних частках.

Ухвалою судді від 16 грудня 2020 року відкрито провадження у справі № 450/3657/20 на підставі вказаної ухвали.

За п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями

Вказані обставини свідчать про зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами, а саме правом на подання заяв та клопотань, наслідком яких є припинення судового розгляду справи, а також правом на звернення до суду, що виражається у поданні до одного і того ж самого суду декількох позовів до того ж відповідача з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Суд вважає, що дії сторони позивача спрямовані на маніпуляції з автоматизованою системою розподілу справ між суддями, оскільки подання позивачем аналогічного позову відбулося під час розгляду судом апеляційної інстанції ухвали суду, якою її позовна заява на підставі її заяви залишена без розгляду, тобто тоді, коли матеріали даної справи були відсутні в приміщенні Пустомитівського районного суду Львівської області.

Таким чином, суд розцінює клопотання представника позивача ОСОБА_9 про відмову від позову зловживанням процесуальним правом, а тому залишає таке без розгляду у відповідності до вимог ст. 44 ЦПК України.

Крім цього, при вирішенні спору про поділ майна подружжя, необхідно встановлювати повний обсяг наявного майна, яке слід розділити між сторонами, а не лише його частину, оскільки невстановлення такого обсягу в подальшому може призвести до порушення прав сторін і, відповідно, виникнення нових спорів.

Позивач та її представник ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення судового розгляду не подали.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак остання 27 травня 2021 року подала до суду клопотання, у якому просила відкласти розгляд справи для надання сторонами можливості врегулювати даний спір і укласти мирову угоду.

Враховуючи те, що сторони та їх представники, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, а також те, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи і доказів, які наявні у матеріалах справи, достатньо для прийняття рішення, та у зв`язку з відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд продовжує розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Окрім цього, за період з 02 квітня 2018 року сторони мали можливість мирно врегулювати спір.

Дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21 січня 2014 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2018 року у справі № 450/820/18.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 117789779 від 20 березня 2018 року стверджується, що ОСОБА_2 17 серпня 2016 року зареєстрував право власності на земельні ділянки кадастровий № :02:001:1705, площею 0,0725 га та кадастровий № :02:001:1704, площею 0,0725 га, розташовані в с. Малечковичі Пустомитівського району Львівської області.

Як зазначив відповідач, спірні земельні ділянки були ним набуті на підставі поділу належної йому земельної ділянки, яку він придбав за особисті грошові кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої власності земельної ділянки.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_10 земельну ділянку кадастровий № :04:001:0320, площею 0,0900 га, розташовану в с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області, за 165000 грн. Договором також стверджується, що вказана земельна ділянка належала продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Сенів А.Б.

Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 квітня 2016 року стверджується, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_11 земельну ділянку кадастровий № :02:001:1187, площею 0,145 га, розташовану в с. Малечковичі Пустомитівського району Львівської області, за 145371 грн.

Таким чином, судом встановлено, що спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набуті ним внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий № :02:001:1187, придбаної за його особисті грошові кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності земельної ділянки кадастровий № :04:001:0320, а тому визнанню спільною сумісною власністю подружжя і поділу не підлягають.

З приводу позовних вимог щодо об`єкта незавершеного будівництва, а саме двоповерхового будинку площею 150 кв.м, розташований за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Малечковичі, слід зазначити наступне.

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначив, що будівництво вказаного майна відбувалося за його особисті грошові кошти, отримані внаслідок продажу квартири АДРЕСА_2 .

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2005 року стверджується, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_12 , зокрема вищевказаної квартири, право власності на яку ним зареєстровано 05 липня 2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7689693 від 05 липня 2005 року.

Довідкою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Попович Ю.О. № 244/01-16 від 17 вересня 2018 року стверджується, що ОСОБА_2 20 грудня 2007 року продав вищевказану квартиру ОСОБА_13 за 262600 грн., що станом на дату укладення договору становило 52000 доларів США.

Суд критично ставиться до пояснень сторони позивача про те, що з моменту продажу вказаної квартири і до початку будівництва спірного об`єкта пройшов значний проміжок часу, що може свідчити про витрату коштів, отриманих від такого продажу, на інші потреби, оскільки таке твердження є домислом і не підтверджується будь-якими доказами. Вказані грошові кошти могли зберігатися позивачем у готівці, у банківській установі або могли бути вкладені у інше майно, зокрема у купівлю транспортних засобів, яке в подальшому могло бути відчужене. При цьому, правовий режим таких грошових коштів, як речей, які перебувають у приватній власності ОСОБА_2 , зберігається незалежно від того, які дії з ними вчиняються.

Слід також зауважити, що стороною позивача не надано жодних належним та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач здійснювала будь-які дії, пов`язані з будівництвом, фінансуванням будівництва тощо вказаного вище об`єкта, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання вказаного об`єкта спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними.

За позовом чоловіка, дружини суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 299/1757/16-ц.

Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази дати початку будівництва, ступеня готовності об`єкта незавершеного будівництва, можливості визначити окремі частини і технічної можливості доведення відповідачем будівництва до кінця, що унеможливлює встановлення судом обставин, необхідних для визначення можливості здійснення поділу такого.

При цьому сторони та їх представники не скористалися своїм правом на заявлення клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення вищевказаних обставин. Суд, в свою чергу, відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, не має права самостійно призначати таку експертизу.

Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва, а саме двоповерховий будинок площею 150 кв.м, розташований за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Малечковичі, визнанню об`єктом права спільної сумісної власності і поділу не підлягає.

Стосовно визнання мотоцикла марки «Suzuki» моделі «GSX650F» номерний знак НОМЕР_1 , рама (кузов) № НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю слід зазначити наступне.

Як зазначила позивач, вказаний транспортний засіб набутий позивачем у власність під час шлюбу. При цьому, нею не надано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували набуття такого у власність саме під час шлюбу.

Крім того, як зазначає відповідач, вказаний мотоцикл був ним відчужений та знищений в ДТП. Позивач, як особа, яка зобов`язана відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України довести обставини, на які покликається, не подала до суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вона зверталася до відповідного сервісного центру для отримання актуальної інформації щодо спірного транспортного засобу, зокрема, його відчуження, знищення тощо.

Однією з підстав припинення права власності ч. 1 ст. 346 ЦК України називає знищення майна.

Таким чином, суд позбавлений можливості вирішувати питання про можливість визнання спірного мотоцикла спільною власністю подружжя та про можливість поділу такого без дослідження актуальної інформації про стан такого.

З приводу зустрічних позовних вимог слід зазначити наступне.

ОСОБА_2 у зустрічному позові просив встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю з вересня 2007 року, однак ним не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини. Подані представником ОСОБА_4 фотографії жодним чином не підтверджують проживання сторін однією сім`єю з вересня 2007 року, оскільки за такими неможливо ідентифікувати дату їх здійснення, а також сам факт наявності між сторонами відповідних відносин, а саме ведення спільного господарства, проживання однією сім`єю тощо.

12 грудня 2018 року судом задоволено клопотання представника ОСОБА_4 про допит свідків, які неодноразово викликалися для допиту, однак на виклики суду не з`явилися. При цьому стороною позивача за зустрічним позовом не було забезпечено явку свідків, що унеможливлює встановлення обставин, які є предметом доказування.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 129/2115/15-ц зазначив, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Сторона позивача за зустрічним позовом жодних доказів на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї суду не надала, що свідчить про безпідставність вказаної позовної вимоги.

Крім того, ОСОБА_2 просив визнати об`єктами спільної сумісної власності та здійснити поділ в рівних частках будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 42888938 від 27 серпня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 03 квітня 2008 року.

Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 березня 2008 рову встановлено, що ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 земельну ділянку кадастровий № :02:001:0324, площею 0,0365 га, в с. Холодновідка Пустомитівського району Львівської області.

Таким чином, судом встановлено, що вказане майно набуте ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , а тому є її особистою приватною власністю.

З приводу визнання об`єктом спільної сумісної власності та здійснення поділу в рівних частках торгового обладнання магазину № 5 ТЛ «Володимирська» Ринку «Південний» варто вказати, що позивачем за зустрічним позовом чітко не вказано, яке саме майно він просить визнати об`єктом спільної сумісної власності, а також не надано доказів належності такого майна.

Згідно абз. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи неконкретизованість майна, яке підлягає визнанню спільною сумісною власністю і поділу, суд позбавлений можливості перевірити всі обставини справи, необхідні для задоволення даної позовної вимоги.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що аргументи, якими позивач мотивувала своїй позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Крім того, покликання позивача за зустрічним позовом, якими обґрунтовувалися зустрічні позовні вимоги, також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, з огляду на що у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що позивачем подано до Пустомитівського районного суду Львівської області два позови до відповідача ОСОБА_2 з аналогічними предметом і підставами, а також подання заяви про залишення позовної заяви без розгляду та подальше її оскарження в апеляційному порядку, подання заяви про відмову від позову, що спрямовано на маніпуляції з автоматизованою системою розподілу справ між суддями, суд визнає такі дії зловживанням процесуальними правами. Крім того, суд враховує той факт, що зустрічний позов поданий ОСОБА_2 як відповідь на позовну заяву ОСОБА_1 та за своєю природою є використанням ним способу захисту від її процесуальних дій. Вказані обставини свідчать про те, що якби ОСОБА_1 не зверталася до суду з даним позовом, ОСОБА_2 не поніс би витрат, пов`язаних з поданням зустрічного позову.

Відтак, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути понесені останнім судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи, а саме 9514 грн. 80 коп. судового збору.

За ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на вказане, заходи забезпечення позові, вжиті ухвалою від 03 квітня 2018 року у справі № 450/821/18, провадження № 2-з/450/2/18, слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 44, 81, 89, 141, 158, 223, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 346, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 69, 70 СК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені останнім у зв`язку з розглядом даної справи, а саме 9514 грн. 80 коп. судового збору.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року у справі № 450/821/18, провадження № 2-з/450/2/18.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.