Провадження № 2/229/270/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 квітня 2021 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Головченко Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Реммаш" про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

05 січня 2021 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування вимог зазначив, що він з 15 листопада 2018 року по 27 травня 2020 року працював у відповідача за сумісництвом на посаді інженера-конструктора згідно з трудовим договором. 27 травня 2020 року він був звільнений за угодою сторін.

17 листопада 2020 року він отримав з Пенсійного фонду України індивідуальні відомості про застраховану особу і дізнався, що відповідач нараховував йому зарплату у розмірі 7700 грн. щомісяця, тобто до виплати (з урахування утримання податків та обов`язкових платежів) щомісяця повинно бути 6198 грн. 50 коп., а фактично він отримував на банківську карточку щомісяця значно меншу суму. Тобто, він тільки 20 листопада 2020 pоку дізнався, що відповідач недоплатив йому за відпрацьований ним період заробітну плату у загальній сумі 26681 грн., яка складається з наступного: на зарплатну банківську картку за період його роботи відповідач перерахував суму 99470 грн. 89 коп. з якої 5000 грн. є матеріальна допомога та оплата за 14 днів чергової відпустки у сумі 2892 грн. 63 коп., тобто фактично сплачена йому зарплата за весь період роботи з урахуванням оплати за 14 днів чергової відпустки складає 94470 грн. 89 коп.

Згідно з відомостями Пенсійного фонду України нарахована йому відповідачем заробітна плата (без утримання податків та обов`язкових платежів) з урахуванням 14 календарних днів чергової відпустки складає: листопад 2018р. - 1850 грн. (прийнятий 15 листопада 2020 року); грудень 2018 року - 7700 грн; січень 2019 року - грудень 2019 року щомісяця 7700 грн.; січень 2020 року - 7700 грн.; лютий 2020 року -10310 грн. 20 коп.; березень 2020 року 7700 грн.; квітень 2020 року 7700 грн.; травень 2020 року - 1733 грн.77 коп. (звільнений 27 травня 2020 року). Всього 137093 грн. 97 коп.

Враховуючи, що він відпрацював у листопаді 2018 року 12 робочих днів тому нарахована йому заробітна плата (без утримання податків та обов`язкових платежів) за листопад 2018 року виходячи з окладу 7700 грн. повинна складати 4200 грн. 00 коп., а до виплати 3381 грн. 00 коп., а помилково нараховано 1850 грн. 00 коп., тобто різниця складає: 2350 грн. (4200 грн. 00 коп. - 1850 грн. 00 коп.).

Враховуючи, що позивач відпрацював у травні 2020 року 17 робочих днів тому нарахована йому заробітна плата (без утримання податків та обов`язкових платежів) за травень 2020 року виходячи з окладу 7700 грн. повинна складати 6884 грн. 11 коп., а до виплати 5541 грн. 70 коп.

На момент звільнення відповідачем не нарахована та несплачена компенсації за невикористані за період його роботи 22 календарних дні чергової відпустки.

Середньоденна заробітна плата для обчислення середньої зарплати для оплати щорічної відпустки складає: 7700 x12/354=261,02 грн. (354 число календарних днів в року за відрахуванням святкових днів).

Компенсація за 22 календарних дні невикористаної щорічної відпустки складає: 5742 грн. 44 коп. = 22 х 261,02 грн. Фактично на момент його звільнення відповідач за травень 2020 року повинен нарахувати суму у розмірі 12626 грн. 55 коп. (6884,11 грн. + 5742,44 грн.), а помилково нараховано 1733 грн. 77 коп., тобто різниця складає: 10892,78 грн. (12626 грн. 55 коп. 1733 грн. 77 коп.).

Нарахована відповідачем сума зарплати та компенсації за відпустки за весь період його роботи з повинна складати 150336 грн. 75 коп. (137093,97 грн. + 2350грн. + 10892,78грн.), а до виплати повинно бути 121021,08 грн.

На момент звільнення позивача з урахуванням вимог ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був сплатити всю заборгованість по заробітній платі за період його роботи з урахуванням грошової компенсації за невикористану відпустку, що в загальній сумі складає 26550 грн. 19 коп. (121021,08 грн. - 94470,89 грн.) Вказана сума по теперішній час позивачу не сплачена.

У зв`язку з несплатою позивачу зарплати були порушені його законні права на її своєчасне отримання, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, постійного хвилювання яким чином забезпечити сім`ю. Він втратив спокій та сон. Все це вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Несплата відповідачем заробітної плати завдали йому моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Середньоденна заробітна плата складає 252 грн. 46 коп.

За період з 28 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року позивач має 188 днів затримки виплати заробітної плати. Сума середньомісячної зарплати за весь термін затримки виплати заробітної плати, з 28 травня 2020 року по 31 грудня 2020 pоку, складає: 188 х 252,46 грн. = 47462 грн. 48 коп.

На підставі вищевикладеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь несплачену заробітну плату у сумі 26550 грн. 19 коп. та середньомісячну зарплату за весь термін затримки виплати заробітної плати, з 28 травня 2020 року по 31 грудня 2020 pоку, що складає 47462 грн. 48 коп., а також заподіяну йому моральну шкоду у сумі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив обставини викладені в позовній заяві та просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позові, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку.

Представник відповідача ТОВ «Завод Реммаш» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений.

Суд, отримавши згоду позивачки, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи позовної заяви, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З довідки про підтвердження місця роботи ОСОБА_1 № 04/06-01 від 04 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював в товаристві з обмеженою відповідальністю «Завод Реммаш» за сумісництвом на посаді інженера-конструктора з 15 листопада 2018 року по 27 травня 2020 року, згідно з наказом 15/11-18 від 15 листопада 2018 року. Звільнений з посади 27 травня 2020 року, підстава - наказ № 27/05-20 від 27 травня 2020 року.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з листопада 2018 року по травень 2020 року відповідачем ТОВ «Завод Реммаш», , нарахована ОСОБА_1 заробітна плата в розмірі 137093,97 грн.

Згідно з випискою з банківського рахунку ОСОБА_2 в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за період роботи позивача на підприємстві відповідача з листопада 2018 року по травень 2020 року, відповідачем ТОВ «Завод Реммаш» перераховано позивачу ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 99470,89 грн. з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів.

21 листопада 2020 року ОСОБА_1 направив керівнику ТОВ «Завод Реммаш» лист, в якому просив надати йому копії документів, а саме: наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу; наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи; довідку про заборгованість із заробітної плати; довідку про виплату компенсації за невикористану відпустку; довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно з положеннями ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Між тим, позивачем по справі не надано даних щодо тарифної ставки, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період. Приведений позивачем розрахунок також не знайшов свого підтвердження належними доказами та суперечить інформації, яка наявна в матеріалах справи.

Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 р. N 1000/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.06.2015 р. за N 736/27181, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила). Ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності.

Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Згідно з п. 1 глави 4 розділу II Правил датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов`язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч (п. 2 глави 4 розділу II Правил).

Крім того, під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку (пп. 3 п. 4 розділу II Правил). У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису (п. 3 глави 4 розділу II Правил).

У разі застосування автоматизованої системи реєстрації документів може використовуватися штрих-код. Для вихідних документів штрих-код включає реєстраційний індекс і дату документа (п. 6 глави 3 розділу III Правил).

При цьому в силу пункту 1 Правил ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу, і відповідач має перед ним заборгованість за цей період, ним надано лише індивідуальні відомості про застраховану особу та виписку з банківського рахунку, які без інших доказів не можуть вважатися належними та достатніми доказами на підтвердження наявності у відповідача заборгованості перед позивачем, вони не доводять наявність правових підстав нарахування йому за спірний період заробітної плати.

При цьому, сам по собі факт звільнення позивача з ТОВ «Завод Реммаш» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості по оплаті праці, позивач не надав суду належних та достатніх доказів та правових підстав нарахування йому заробітної плати.

Надані позивачем інформація про отримані кошти на банківську картку також не може свідчити про наявність заборгованості по виплаті заробітної плати, оскільки суду достовірно не відомо, що це єдина картка позивача, а також чи є в його користуванні платіжні картки інших банків, на які могла бути перераховуватися заробітна плата.

Крім того, суду не надані докази на підтвердження тривалості невикористаної позивачем відпустки за період його роботи у відповідача.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на заявлення суду клопотання про витребування додаткових доказів від відповідача, хоча таке право було роз`яснено йому судом.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати. Оскільки не встановлено порушення щодо невиплати роботодавцем заробітної плати, то ця вимога також не підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 пред`явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача ТОВ «Завод Реммаш» на його користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України, визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач при обґрунтуванні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди посилається на те, що у зв`язку з несплатою позивачу зарплати були порушені його законні права на її своєчасне отримання, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, постійного хвилювання яким чином забезпечити сім`ю. Він втратив спокій та сон. Все це вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено наявність завданої моральної шкоди та факту заподіяння відповідачем моральних страждань позивачу, оскільки будь - яких доказів на підтвердження того, що завдана моральна шкода ОСОБА_1 полягає саме в тому, про що зазначає позивач, суду не надано. Позивач сам зазначив, що працював у відповідача за сумісництвом, тобто він мав на той період ще й основне місце роботи, що свідчить про те, що робота у відповідача не була єдиним джерелом його доходу.

За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди, відповідно з відповідача на користь держави, а також на користь позивача судовий збір не стягується.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 76-83, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Реммаш" про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року.

Суддя: С. О. Рагозіна