ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №590/466/20

Номер провадження 22-ц/816/594/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року в складі судді Бондарчук Я.П., ухваленого в смт Ямпіль, -

в с т а н о в и в :

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання за сторонами в порядку поділу майна подружжя права власності в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 24 січня 2004 року по 19 грудня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу за спільні кошти сторонами придбана спірна квартира, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки згода щодо розподілу спільного майна не була досягнута, тому заявник просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності в рівних частках на наступне майно:

- по 1/2 частині квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 2450 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким урахувати потребу у частці житлової площі доньки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також заявниця просить звільнити її від сплати судових витрат у даній справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував вимоги ч. 3 ст. 70 СК України в частині збільшення її частки у спірному майні з урахуванням того, що дочка сторін також проживає у квартирі. Звертає увагу на те, що має пільги як учасниця бойових дій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Страшок О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що доказів проживання неповнолітньої дочки з відповідачкою матеріали справи не містять, як і не містять доказів, достатніх для висновку суду про відступ від ідеальних часток подружжя у спірній квартирі. Окремих вимог щодо іншого варіанту поділу квартири відповідачка не заявляла.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 адвоката Страшок О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 24 січня 2004 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_4 (а.с. 29).

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 19 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 23).

22 лютого 2007 року ОСОБА_1 придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 43,1 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м (а.с. 7).

Відповідно до звіту про оцінку спірної квартири, її ринкова вартість на дату оцінки 30 березня 2020 року становить 245000 грн (а.с. 9-20).

Спір в позасудовому порядку не вирішено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу та в інтересах їхньої сім`ї, домовленості щодо відступу від рівних часток під час придбання квартири у подружжя були відсутні, а тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З огляд на встановлені у справі обставини та наявні письмові докази, суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута позивачем ОСОБА_1 під час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя і лише формально зареєстрована на ім`я позивача, а тому це майно є їх спільною власністю та підлягає поділу.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Отже, встановивши, що у період з 2004 по 2019 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що придбана у 2007 році спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_5 , а тому це нерухоме майно підлягає поділу шляхом визнання за кожним зі сторін права власності на 1/2 частину цього майна.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд при поділі квартири мав урахувати інтереси неповнолітньої доньки сторін, яка також проживає у спірній квартирі, та збільшити частку відповідачки, є безпідставними.

Так, в ст. 70 СК України передбачені випадки відступлення від засад рівності часток подружжя, а саме: якщо існує відповідна домовленість між сторонами; якщо це передбачено шлюбним договором; існують обставин, що мають істотне значення (якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї); якщо з одним з подружжя проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Проте, жодного з перелічених вище випадків для відступлення від засад рівності часток подружжя апеляційний суд не встановив, як і не встановив будь-яких інших обставин, що мають істотне значення для вирішення цього питання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 стосовно наявності підстав для відступлення від рівності часток подружжя у спірному нерухомому майні належними доказами не підтверджені.

Не заслуговують на увагу також і доводи апеляційної скарги стосовно наявності законних підстав для звільненні заявниці від сплати судових витрат у даній справі.

Зокрема, матеріали справи містять докази, якими підтверджується статус ОСОБА_2 як учасниці бойових дій.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Отже, для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мають бути враховані предмет та підстави позову, а також чи стосується справа захисту прав учасника бойових дій з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

ОСОБА_2 є відповідачем у справі про поділ квартири, набутої за час шлюбу, тобто справа не стосується її соціального захисту.

Таким чином, ОСОБА_2 у даній справі не звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак висновок суду про покладення на відповідачку судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції у порядку ст. 141 ЦПК України узгоджується з вимогами вказаних вище норм права.

Посилання суду на те, що позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору не вплинуло на законність рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстав для скасування чи зміни даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук