Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 754/4695/20
Номер провадження 22-ц/824/7700/2021
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Бабко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
02 червня 2021 року місто Київ

Номер справи 754/4695/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Автотранспортник-10»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Автотранспортник-10» на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року, постановлену у складі судді Бабко В.В., в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва, повна ухвала складена 18.03.2021,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Автотранспортник-10» (далі - ОСББ «Автотранспортник-10» або Об`єднання) звернулось до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати внесків та платежів на управління будинком та прибудинковою територією. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , обслуговування мешканців та управління яким здійснюється позивачем на підставі відповідних договорів із виконавцями та постачальниками житлово-комунальних послуг. Тому, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_1 являється відповідальною за її особовим рахунком та споживачем житлово-комунальних послуг, остання у відповідності до ст.ст.10, 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», а також ст.ст.322, 382, 526 ЦК України та Статуту позивача зобов`язана своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески та платежі. При цьому, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є повнолітніми членами сім`ї власника, зареєстровані та фактично проживають у вищевказаній квартирі, останні також зобов`язані сплачувати внески та платежі у рахунок покриття витрат на експлуатацію згідно вимог п.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У зв`язку із тим, що відповідачі своєчасно та у повному обсязі не оплачували за надані їм послуги з управління будинком та прибудинковою територією, внаслідок чого у період з 01.03.2018 по 01.02.2020 за ними утворилась заборгованість у загальному розмірі 5118,67 грн (з урахуванням розміру інфляційного нарахування та 3% річних) позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідачів на його користь у солідарному порядку вказану заборгованість, а також понесені ними судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року провадження у справі закрито.

Дана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно приписів законодавства та статуту позивача останній є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту, має відповідні фонди. Тому, оскільки спірні внески є джерелом формування майна ОСББ «Автотранспортник-10», суд дійшов висновку, що розгляд даного спору повинен відбуватися у порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСББ «Автотранспортник-10» подало апеляційну скаргу у якій посилалось на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просило ухвалу суду про закриття провадження у справі скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги позивач зазначив, що місцевий суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, неправильно застосував п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та неправильно тлумачив ст.19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо предметної підсудності справ, а також ряду законодавчих актів, якими врегульовуються спірні правовідносини. Зауважив, що спір у даній справі виник через порушені відповідачами цивільні права інших співвласників багатоквартирного будинку. При цьому, позивач є непідприємницьким товариством, неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками, а лише здійснює функції по утриманню і експлуатації багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , та сприяє співвласникам вказаного будинку у отриманні ними комунальних послуг, а його статутний капітал дорівнює 0, тобто у ОСББ «Автотранспортник-10» згідно вимог діючого законодавства взагалі відсутні кошти, які можуть бути розподілені між співвласниками. А тому, у зв`язку з наведеним судом першої інстанції було помилково ототожнено відповідачів із засновниками, акціонерами і учасниками Об`єднання, а спір таким, що випливає із корпоративних правовідносин.

Відтак, з урахуванням тієї обставини, що спір у даній справі виник з цивільних і житлових правовідносин, так як позивач захищає саме порушені відповідачами цивільні і житлові права усіх співвласників багатоквартирного будинку та цивільні права ОСББ «Автотранспортник-10», як неприбуткової організації, яка за Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» і Статутом має всі права вимагати від співвласника сплати затверджених органами управління Об`єднання розміру внесків, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розгляду даного спору за правилами господарського судочинства.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - Білоног О.О. підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, про що свідчить відповідна розписка. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались, будь-яких клопотань, заяв або заперечень від останніх на адресу суду не надходило.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності нез`явившихся осіб з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, закриваючи провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що спір у даній справі повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. Такі висновки місцевого суду були зумовлені тим, що згідно статуту ОСББ «Автотранспортник-10» джерелами його фінансування є кошти, які складаються, зокрема, з внесків і платежів співвласників. Таким чином, оскільки, як за приписами законодавства, так і за положеннями статуту позивач є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту, має відповідні фонди, а внески є джерелом формування майна Об`єднання, суд дійшов висновку про розгляд цього спору саме судами господарської юрисдикції.

Проте, переглядаючи вказану ухвалу в апеляційному порядку, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності до положень статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, і це правило є загальним.

За приписами частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 4 ГПК України установлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відтак, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України (далі - ЦК України та ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за пунктами 1, 3 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Тобто, за загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Убачається, що до суб`єктного складу учасників даного спору входить юридична особа - позивач та фізичні особи - відповідачі у справі.

Проте, з`ясовуючи питання щодо правильності зроблених висновків суду першої інстанції про віднесення вирішення даного спору господарському суду, особливу увагу необхідно приділити саме суті права та/або інтересу, по захист якого звернувся позивач, заявлених вимог, характеру правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У справі, яка розглядається, ОСББ «Автотранспортник-10» звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , як власника квартири у багатоквартирному будинку, балансоутримувачем якого є позивач, та відповідачів ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , як повнолітніх членів сім`ї власника, що нарівні з останньою отримують житлово-комунальні послуги, про стягнення заборгованості зі сплати внесків та платежів на управління будинком та прибудинковою територією. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі, як споживачі житлово-комунальних послуг, неналежним чином виконують покладені на них обов`язки зі сплати наданих їм послуг по управлінню будинком та прибудинковою територією.

Так, згідно зі статтею 385 Цивільного кодексу України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України від 29 листопада 2001 року №2866-III «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон №2866-III).

Статтею 1 цього Закону встановлено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ, об`єднання) - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Відповідно до статті 4 Закону №2866-III об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання й використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Основна діяльність ОСББ полягає в здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Отже, вищезазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

За змістом статей 6, 7, 10, 15 Закону №2866-III співвласники багатоквартирного будинку створюють ОСББ, затверджують статут такого об`єднання, мають право знайомитися з рішеннями загальних зборів та оскаржувати їх у судовому порядку, брати участь в управлінні об`єднанням у порядку, визначеному цим Законом і статутом об`єднання; обирати та бути обраним до складу статутних органів об`єднання; знайомитися з протоколами загальних зборів, робити з них виписки;одержувати в установленому порядку інформацію про діяльність об`єднання;вимагати від статутних органів захисту своїх прав та дотримання співвласниками правил добросусідства.

Створене об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання: утворювати органи управління, визначати умови та розмір плати за їхню діяльність; приймати рішення про надходження та витрати коштів об`єднання; визначати порядок користування спільним майном відповідно до статуту об`єднання; укладати договори; виступати замовником робіт з капітального ремонту, реконструкції багатоквартирного будинку; встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; здійснювати для виконання статутних завдань господарче забезпечення діяльності об`єднання в порядку, визначеному законом; визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна з будь-якою фізичною або юридичною особою; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів; захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності; використовувати допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку для потреб органів управління об`єднання; встановлювати сервітути, здавати в оренду допоміжні приміщення та інше спільне майно багатоквартирного будинку. Загальні збори об`єднання мають право делегувати асоціації, до якої входить об`єднання, частину повноважень своїх органів управління. Об`єднання може стати засновником (членом) асоціації.

Зміст та види діяльності, яка здійснюється саме ОСББ після його створення як юридичної особи, передбачена статтею 16 Закону №2866-III.

В силу вимог статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Згідно наявної у матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.08.2020 відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.88, т.1).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у вищевказаній квартирі (а.с.34-36, т.1).

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається, що ОСББ «Автотранспортник-10» зареєстроване як юридична особа, що утворена в результаті перетворення (а.с.22, т.1).

Згідно із положеннями статті 16 Закону «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання має право відповідно до законодавства та Статуту здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків та платежів.

Для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право, зокрема, звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів (стаття 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Статтею 21 Закону №2866-III передбачено, що порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами об`єднання відповідно до законодавства та статуту об`єднання.

Відповідно до частини першої статті 17, статті 20, частин шостої, сьомої, восьмої статті 22, частини четвертої статті 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» власники квартир у багатоквартирному будинку, функції по утриманню якого і прибудинкової території здійснює об`єднання співвласників, зобов`язані нести витрати по утриманню спільного неподільного майна незалежно від членства в об`єднанні в розмірі затверджених в установленому порядку тарифів.

Частиною восьмою статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що відмова від оплати рахунків або несплата рахунків не допускається. Такі дії є порушенням прав інших членів об`єднання і підставою для звернення до суду про стягнення заборгованості із плати по відповідних рахунках у примусовому порядку.

Так, згідно статуту ОСББ «Автотранспортник-10» метою його утворення є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом. Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками. Господарче забезпечення діяльності Об`єднання може здійснюватися власними силами Об`єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання.

Завданням та предметом діяльності Об`єднання є забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном; забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території; сприяння співвласника в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю Об`єднання.

З наявних у матеріалах справи документів убачається, що між ОСББ «Автотранспортник-10» та виконавцями робіт по експлуатації та утриманню багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , та його прибудинкової території, укладено ряд договорів.

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій протоколів загальних зборів ОСББ «Автотранспортник-10», зборами у 2017-2019 р.р. вирішувались питання щодо затвердження кошторису на 2018-2019 р.р. у межах нового тарифу, а також щодо підняття внесків на управління будинком за 1 квадратний метр площі квартири: 1 поверхи - з 5,60 грн до 5,90 грн, що на 0,30 грн більше від внесків на управління будинком у 2018 році і 1 кварталом 2019 року; вище 1-х поверхів - з 6,23 грн до 6,75 грн, що на 0,52 грн більше від внесків на управління будинком у 2018 році і 1 кварталом 2019 року (а.с.12-16, т.1).

Згідно із п.п.5, 10 ч.1 ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані виконувати рішення зборів співвласників та своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2006 року №1875-IV (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2006 року №1875-IVзалежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 вказаного Закону визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2006 року №1875-IV управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги був визначений у статті 32 зазначеного Закону, якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (в редакції Закону, чинної на час пред`явлення позову та вирішення спору) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Статтею 7 цього Закону визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із частиною першою статті 9 даного Закону України споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно положень статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, предметом даного спору є стягнення з відповідачів фізичних осіб на користь ОСББ «Автотранспортник-10» заборгованості за оплату послуг з утримання і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , а відтак у даній справі наявний спір про право цивільне.

Отже, оскільки з урахуванням вищенаведених положень законодавства, а також підстав, предмету та мотивів пред`явленого позивачем позову, убачається, спір у даній справі фактично виник між суб`єктом господарювання - ОСББ «Автотранспортник-10» та фізичними особами саме з відносин щодо надання житлово-комунальних послуг, сплати їх вартості у вигляді відповідних внесків, а також стягнення 3% річних від суми заборгованості та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України, вирішення спору у даній справі відноситься до юрисдикції загальних судів та повинна бути розглянута судом за правилами цивільного судочинства.

При цьому, з матеріалів справи та апеляційної скарги не вбачається, що відповідачі є фізичними особами-підприємцями і використовують об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 для здійснення господарської діяльності. Також матеріалами справи не підтверджується, що спір між ОСББ «Автотранспортник-10» та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виник з корпоративних відносин, оскільки фактично не стосується створення, діяльності, управління або припинення діяльності юридичної особи ОСББ «Автотранспортник-10».

Відтак, з огляду на суб`єктний склад сторін спірних правовідносин, а також характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про розгляд вказаної справи господарським судом, оскільки виниклий між сторонами спір повинен вирішуватися судом загальної юрисдикції саме за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи, що позов ОСББ «Автотранспортник-10» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати внесків та платежів на управління будинком та прибудинковою територією підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, висновок суду про закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України колегія суддів вважає помилковим.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали суд апеляційної інстанції задовольняє подану ОСББ «Автотранспортник-10» апеляційну скаргу та скасовує оскаржену ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року з наведених вище підстав, а справу направляє для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Автотранспортник-10» задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 03.06.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна