Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

23.11.2021 року м. Мостиська

Єдиний унікальний номер 448/940/21

Провадження № 2/448/522/21

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Білоус Ю.Б.,

за участі секретаря судового засідання Тхір О.Т.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська (81300, Львівська область, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про: зміну способу стягнення розміру аліментів,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

І. Короткий виклад обставин справи:

Позивач ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 (також надалі Відповідачка), про зміну способу стягнення розміру аліментів.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 19.11.2019 року з нього стягуються аліменти в користь ОСОБА_2 на утримання дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.09.2019р., і до досягнення дітьми повноліття.

Зазначає, що з часу ухвалення рішення, ним сплачувались аліменти, однак на даний час його матеріальне становище змінилося, а саме: погіршився матеріальний стан, так як з липня 2020 року не працює та сплачує взятий для купівлі квартири кредит.

Вважає, що погіршення матеріального стану є випадком, на підставі якого відбувається зміна (зменшення розміру аліментів) та способу стягнення з частки від доходу до твердої грошової суми у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Стверджує, що на час ухвалення Мостиським районним судом Львівської області рішення від 19.11.2019 року його майновий стан був іншим, однак на даний час, через економічні фактори та сплату кредиту, обставини змінились, а відтак сплачувати аліменти у раніше визначеному судом розмірі він не спроможний.

ІІ. Позиція учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві, просить суд їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у зв`язку з безпідставністю.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 21.09.2021року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 29.09.2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

ІV. Обставини справи, встановлені судом:

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають спільних дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з відповідачкою, знаходяться на її вихованні та утриманні.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 29.11.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.09.2019р. і до досягнення дітьми повноліття.

На підставі вказаного рішення суду, видано виконавчий лист №448/1334/19, який перебуває на виконанні у Мостиському відділі державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (виконавче провадження ВП 60987563).

З часу ухвалення рішення суду відбулися зміни майнового стану позивача та відповідачки.

Позивач має задовільний стан здоров`я, працездатний, інших дітей на утриманні не має.

Згідно довідки про доходи позивача №41 від 04.10.2021 року, виданою виробничим підрозділом «Друга Львівська дистанція сигналізації та зв`язку Регіональної філії Львівська залізниця АТ Укрзалізниця», яку суд вважає належним та допустимим доказом у справі, ОСОБА_1 займає посаду електромеханіка дільниці ІІ групи, сума його доходів (без урахування аліментів) за період з 20 серпня 2021 року по вересень 2021 року складає 10756 грн. 66 коп.

Згідно Договору поруки від 12.12.2011 року, позивач є поручителем гр. ОСОБА_5 та зобов`язаний відповідати перед Кредитором - Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» за виконання всіх зобов`язань боржника ОСОБА_5 , що виникли з Договору-зобов`язання від 12.12.2011 року, предметом якого є отримання боржником позики від кредитора в сумі 150 000 гривень на придбання житла.

Доказів, які б підтверджували сплату взятого для купівлі житла кредиту, на які посилається позивач у позовній заяві, матеріали справи не містять та такі ним не долучалися в судовому засіданні.

Відповідачка має задовільний стан здоров`я, працездатна, інших дітей на утриманні не має, однак доходів відповідачки не вистачає для належного утримання дітей, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дітям, а також витрати на освітньо-виховний розвиток сина та доньки.

Згідно довідки про доходи від 22.10.2021 року за №КВ000000304, відповідачка ОСОБА_2 займає посаду швачки в ДП «Сан Гарден» з 04.11.2020 року, сума доходів (сума до виплати) за період з 01.04.2021 року по 30.09.021 року складає 65 050 грн. 73 коп.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 29.11.2019 року; копіями свідоцтва про народження дітей ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 та ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 ; довідкою про доходи позивача ОСОБА_1 №41 від 04.10.2021 року; довідкою про доходи відповідачки ОСОБА_2 №КВ000000304 від 22.10.2021 року; копією паспорта позивача та іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Міжнародне законодавство регламентує, що:

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі статтею 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17.

Сімейним кодексом України встановлено, що:

Частинами 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Змістом статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Верховний Суд України в Постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Статтею 192 СК України встановлено - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Національне законодавство регламентує, що:

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

VІ. Висновки суду:

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неможливістю сплачувати позивачем аліменти у раніше визначеному рішенням суду розмірі, та неможливістю вирішити даний спір в позасудовому порядку. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просив суд змінити спосіб стягнення аліментів, який визначений судовим рішенням, з 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.09.2019р. і до досягнення дітьми повноліття на грошову суму у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до положень абз.2 ч.3 ст.181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Аналіз цієї норми права дає підстави для безальтернативного висновку, що законодавець чітко визначив права та обов`язки, якими наділені особи в аліментних відносинах.

Судом враховано матеріальне становище сторін, стан здоров`я та матеріальний стан дітей, ті обставини, що діти сторін проживають разом з відповідачкою ОСОБА_2 , остання несе витрати по утриманню дітей, забезпечує їх лікуванням в разі потреби, займається їх вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль.

Окрім цього, враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дітей, що буде забезпечувати їх нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дітей.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану.

Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що у нього змінилося матеріальне становище, з липня 2020 року він не працює та сплачує взятий для купівлі квартири кредит, а тому не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), однак, на переконання суду, така обставина не може слугувати підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів. Позивач є здоровим, працездатним та зобов`язаний, відповідно до чинного законодавства України, утримувати своїх дітей. Будь-яких даних про те, що за станом здоров`я позивачу встановлена група інвалідності, чи існують обмеження щодо працевлаштування чи неможливості виконувати роботу, в матеріалах справи немає, а позивач не надав.

Суд констатує той факт, що зменшення розміру аліментів на дітей позивача ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призведе до порушення гарантованого права дітей на належне утримання від батька.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що його матеріальний стан на момент звернення до суду із даним позовом (29.07.2021) є відмінним від його матеріального стану, який існував на час ухвалення Мостиським районним судом Львівської області рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , зважаючи на той факт, що позивач вже був працевлаштований на час розгляду вищевказаної справи та був поручителем кредитних зобов`язань ОСОБА_5 згідно Договору поруки від 12.12.2011 року.

Суд звертає увагу на той факт, що сам по собі вищевказаний Договір поруки не свідчить про наявність обов`язку позивача сплачувати за придбання квартири грошові кошти, а лише служить гарантією виконання зобов`язань ОСОБА_5 , та не свідчить про погіршення майнового стану позивача.

Суд критично оцінює та не бере до уваги твердження позивача про погіршення матеріального стану через відсутність працевлаштування та отримання доходу, оскільки такі твердження спростовуються довідкою про доходи позивача ОСОБА_1 , який суд вважає належним та допустимим доказом у справі. Жодного іншого доказу на підтвердження дійсного матеріального становища позивача, крім отримання доходу за основним місцем роботи, суду не надано. Тобто чи має позивач інші доходи, а також майно, яке може приносити прибуток, в тому числі транспортні засоби, нерухоме майно тощо суду не надано.

Такі висновки суду відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19.

Суд також звертає увагу, що у поданому позові ОСОБА_1 просить зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, а саме з 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) на грошову суму в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» становить з 1 липня 2510 гривень: 2 = 1255,00 грн.

Аналіз вищенаведеної правової норми дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів.

Проте, як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 як одержувач аліментів категорично не погоджується на зміну способу їх стягнення, в той час як Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19) зазначено, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що посилання позивача на положення ст.192 СК України, як на підставу задоволення заявлених ним вимог, є безпідставним, адже позивач, як платник аліментів, має право звертатися з позовом про зміну розміру стягнутих рішенням суду аліментів, але в межах визначеного таким рішенням способу їх стягнення. В той час, як позивач фактично мав намір змінити спосіб стягнення аліментів, посилаючись на погіршення свого майнового стану (відсутність роботи, сплата кредиту, тощо), проте не довів обставин, на які він посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить переконання, що позов про зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення не підлягає до задоволення за безпідставністю вимог, крім того, відповідачка як одержувач аліментів не погоджується на зміну способу їх стягнення, відтак суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На переконання суду, раніше визначений судовим рішенням розмір аліментів у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є таким, що відповідає якнайкращим інтересам дітей та забезпечує їх належний фізичний, розумовий та моральний розвиток.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно дост.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

VI. Судові витрати:

Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу стягнення розміру аліментів - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст судового рішення складено 30.11.2021року.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало зако нної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС