ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7910/21 Справа № 182/4678/20 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 182/4678/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 09 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Лошкарівської сільської ради Нікопольського району, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, Першотравневська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 2011 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Шлюбні стосунки з ОСОБА_2 були припинені в 2014 році. Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з матір`ю. За рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 24.04.2017 року з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 . Заборгованості по аліментам він не має.

З травня 2020 року син ОСОБА_3 проживає разом з ним за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що ним створено всі умови для належного виховання та розвитку дитини. Він працює та забезпечує сина всім необхідним. Відповідач, крім їх сина, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_4 , 2017 року народження. Вона не працює. Живе за рахунок аліментів та державної соціальної допомоги. Перебивається випадковими заробітками, зловживає алкоголем. За місцем реєстрації не проживає, оскільки будинок АДРЕСА_2 занедбаний і не придатний для проживання. Відповідач проживає в м. Нікополі, але постійно змінює місце проживання.

Позивач зауважує на тому, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП, а саме невиконання обов`язків щодо виховання дітей.

Так, 21.04.2015 року у справі № 182/3456/15-ц ОСОБА_2 була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді попередження за незабезпечення умов проживання та виховання малолітнього сина ОСОБА_3

01.07.2016 року у справі №182/3191/16-п ОСОБА_2 була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді попередження за те, що перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, загубила свого малолітнього сина ОСОБА_3

01.02.2018 року у справі №182/321/18 ОСОБА_2 була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 34 грн. за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме те, що не купувала харчі своєму малолітньому синові ОСОБА_3 та залишала без догляду свого малолітнього сина ОСОБА_4 , що могло призвести до трагічних наслідків.

Крім того, відповідач неодноразово притягалась до кримінальної відповідальності. Так вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 року у справі № 182/4806/16к ОСОБА_2 була визнана винною та засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України. Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2015 року у справі № 0810/5476/2012 ОСОБА_2 була визнана винною за ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України, тобто у вчиненні шахрайства у великих розмірах з використанням завідомо підробленого документу. За час проживання сина з ним, відповідач жодного разу не поцікавилась сином. За таких обставин вважає, що син повинен проживати разом з ним.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/6 частина від її заробітку(доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , аліменти на користь малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я одержувача законного представника - ОСОБА_1 , у розмірі 1/6 частина з усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, щомісячно з 14.08.2020 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки судом першої інстанції не надано належної оцінки аргументам відповідача по справі, а було прийнято до уваги тільки аргументи позивача, які не відповідають дійсності.

Відповідач зауважує на тому, що наразі вона забезпечена житлом, має добрі житлові умови, самостійний заробіток, оскільки з 05.07.2021 року офіційно зареєстрована як безробітна у Нікопольському МРТЦ Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України. Відповідач завжди турбувалася про розвиток, стан здоров`я та навчання сина, який з 2015 року по 2019 року відвідував КДНЗ (ясла-садок) № 12 «Світлячок», мав позитивну характеристику, а у виховані дитини приймала участь відповідач та її мати, дитина не має хронічних захворювань. Її теперішній чоловік, з яким вона має сина ОСОБА_4 , теж працює та має постійний дохід. Натомість позивач самочинно змінив місце проживання сина без її згоди, що є насильством над матір`ю. Вся неправдива інформація позивача направлена на ухилення від сплати аліментів на її користь на утримання сина ОСОБА_3 а всі доводи позивача зводяться до того, щоб обмежити її права на проживання з сином.

Відповідач зауважує на тому, що вона не вживає спиртні напої, що підтверджується довідками нарколога та психіатра, особисто приймала участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, що свідчить про пріоритетність особистих прав перед інтересами дитини та про те, що вона бажає, щоб син проживав з нею.

Крім того відповідач зауважує, що позивач по справі наразі залякав їх спільного сина, дитина його боїться, перебуває в напруженому емоційному стані, залежна від батька, що призводить до соціально-психологічної деформації особистості дитини.

Відповідач наполягає на тому, що вона любить сина, турбується про його благо та робить все можливе щоб бути з ним, однак позивач чинить їй усілякі перешкоди у зв`язку з чим вона вимушена звертатися до полії та третіх осіб у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомленні про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України, статті 371 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та доповнення до апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в шлюбних відносинах з 2011 року по 2014 рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син ОСОБА_3 (том 1 а.с.8).

Після припинення сторонами шлюбних відносин у 2014 році син ОСОБА_3 залишився проживати з матір`ю. На його утримання за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.04.2017 року ОСОБА_1 сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 . Заборгованості за сплати аліментів ОСОБА_1 немає (том 1 а.с.13).

До 01.05.2020 року дитина постійно проживала з матір`ю, батько брав участь у його вихованні та утриманні.

З 01 травня 2020 року малолітній ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 (а.с.9).

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання їх спільного неповнолітнього сина.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком дітей - ОСОБА_1 за місцем його реєстрації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, провадження № 61-44680св18, вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18, викладено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, до 01.05.2020 року малолітній ОСОБА_3 разом з матір`ю проживали за адресою АДРЕСА_4 , яку ОСОБА_2 винаймає. Спеціалістами служби у справах дітей Нікопольської міської ради складено Акт обстеження від 23.09.2020 року (а.с.44), згідно якого в квартирі створені належні умови для виховання та розвитку дитини.

21.04.2015 року у справі № 182/3456/15-ц ОСОБА_2 була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді попередження за незабезпечення умов проживання та виховання малолітнього сина ОСОБА_3 (том 1 а.с.160).

01.07.2016 року у справі №182/3191/16-п ОСОБА_2 була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді попередження за те, що перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, загубила свого малолітнього сина ОСОБА_3 (том 1 а.с.161).

01.02.2018 року у справі №182/321/18 ОСОБА_2 була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 34 грн. за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме те, що не купувала харчі своєму малолітньому синові ОСОБА_3 та залишала без догляду свого малолітнього сина ОСОБА_4 , що могло призвести до трагічних наслідків (том 1 а.с.164).

Крім того, матеріалами справи підтверджується неодноразове притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності (копія вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року та копія вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року (том1 а.с.162-163,167-271).

З травня 2020 року син сторін по справі ОСОБА_3 проживає разом з ним за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с.9).

Малолітній ОСОБА_3 протягом 2020-2021 навчального року навчався в КЗЗСО „Шевченківська ЗОШ І-ІІІ ступенів Лошкарівської сільської ради" Нікопольського району за місцем проживання батька (том1 а.с.15)

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини, складеного спеціалістами виконавчого комітету Першотравневської сільської ради від 16.02.2021 року умови проживання сина у позивача належні для проживання, розвитку та виховання дитини.

Виконавчий комітет Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області рішенням № 33 від 24.02.2021 року затвердив висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 (том 1 а.с.146-148)

В судовому засіданні в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_3 висловив своє бажання проживати разом з батьком. Дитина, в судовому засіданні повідомила, що рівнозначно любить як батька, так і матір, але проживати хоче з батьком, пояснивши, що йому там проживати зручно та комфортніше. Пояснив, що протягом року, що він проживає з батьком, матір його тільки кілька разів відвідала. До мами не хоче повертатись.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з батьком, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не надано належної оціни аргументам відповідача по справі, а було прийнято до уваги тільки аргументи позивача, які не відповідають дійсності, оскільки суд, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, має право надати оцінку доказам, що є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. В даному випадку судом першої інстанції надано належну оцінку як аргументам позивача, та і аргументам відповідача по справі, та надано належну оцінку письмовим доказам по справі.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги відповідача про те, що наразі відповідач забезпечена житлом, має добрі житлові умови, самостійний заробіток, оскільки з 05.07.2021 року офіційно зареєстрована як безробітна у Нікопольському МРТЦ Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України. Відповідач завжди турбувалася про розвиток, стан здоров`я та навчання сина, який з 2015 року по 2019 року відвідував КДНЗ (ясла-садок) № 12 «Світлячок», мав позитивну характеристику, а у виховані дитини приймала участь відповідач та її мати, дитина не має хронічних захворювань. Її теперішній чоловік, з яким вона має сина ОСОБА_4 , теж працює та має постійний дохід, оскільки в даному випадку судом першої інстанції при вирішенні спору враховано, що сторони по справі мають однаково позитивні характеристики, при цьому рішення суду щодо визначення проживання дитини сторін по справі обґрунтовано сталими соціальними зв`язками дитини, наданими рекомендаціями органу опіки і піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дітей з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, та особистого бажання дитини проживати разом з батьком.

Колегія суддів вважає, що мама дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги відповідача про те, що позивач самостійно змінив місце проживання сина без її згоди, що є насильством над матір`ю, а вся неправдива інформація позивача направлена на ухилення від сплати аліментів на її користь на утримання сина ОСОБА_3 а всі доводи позивача зводяться до того, щоб обмежити її права на проживання з сином, оскільки на підтвердження вказаних обставин не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України.

При цьому посилання відповідача в апеляційній скарзі та в доповненнях до апеляційної скарги про те, що вона не вживає спиртні напої, що підтверджується довідками нарколога та психіатра, особисто приймала участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, що свідчить про пріоритетність особистих прав перед інтересами дитини та про те, що вона бажає, щоб син проживав з нею колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки той факт, що відповідач по справі не вживає спиртні напої беззаперечно свідчить про те, що відповідач прикладає зусилля для можливості проживання разом з дитиною та забезпечення умов для виховання і розвитку дитини. Натомість матеріали справи не містять доказів того, що позивач по справі чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні та вихованні сина, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача з відповідними зверненнями до компетентних органів.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що матеріали справи не містять доказів, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України, того, що позивач по справі наразі залякав їх спільного з відповідачем сина, дитина його боїться, перебуває в напруженому емоційному стані, залежна від батька, що призводить до соціально-психологічної деформації особистості дитини.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги про те, що відповідач наполягає на тому, що вона любить сина, турбується про його благо та робить все можливе щоб бути з ним, однак позивач чинить їй усілякі перешкоди у зв`язку з чим вона вимушена звертатися до поліції та третіх осіб у справі, оскільки в даному випадку, визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, надав першочергового значення та оцінку саме найкращими інтересами дитини, врахувавши всі обставини спору.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: