Номер провадження: 22-ц/813/7737/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2019 року заступник прокурора Одеської області звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом в інтересах Одеської міської ради до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив:

-визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеської області Заяць К.В. про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 16.03.2015, індексний номер: 20009255;

-визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 , видане 16.03.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Одеської області Заяць К.В., індексний номер 34933584;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 70/100 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений 20.03.2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-402;

- визнати недійсним договір дарування 8/100 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений 20.03.2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-405;

- визнати недійсним договір дарування 13/100 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений 20.03.2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-408;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І. О. про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 31.08.2017, індексний номер: 3684752;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І. О. про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 12.09.2017, індексний номер: 37036752;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцької Х. Б. про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 05.04.2018, індексний номер: 40506998;

- знести самочинно збудований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 198 кв. м. за рахунок ОСОБА_6 ;

- знести самочинно збудований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 454 кв. м. за рахунок ОСОБА_3 ;

- зобов`язати ОСОБА_6 привести земельну ділянку загальною площею 198 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 до попереднього стану;

- зобов`язати ОСОБА_6 привести земельну ділянку загальною площею 454 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 до попереднього стану.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прокуратурою Одеської області встановлено, що державним реєстратором Реєстраційної служби Одеської області Заяць К.В. 16.03.2015 року прийнято рішення індексний номер: 20009255 про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 , площею 652 кв.м., на підставі вказаного рішення їй було видано відповідне свідоцтво про право власності від 16.03.2015 року індексний номер 34933584, будинок складався з житлових будинків під літ. А, Б, В, Г, Д.

Зазначене рішення позивач вважає прийнятим безпідставно, оскільки заявником не було надано документу, що посвідчує право на земельну ділянку, на якій розташований будинок, а також документи, що підтверджують право власності на нього, вважає, що ОСОБА_6 було проведено незаконне будівництво вказаного будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року в задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 25 квітня 2021 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, відповідно до якої апелянт просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради обґрунтовує тим, що відповідно до норм чинного законодавства обов`язковою умовою для реєстрації права власності на житловий будинок, що реєструється вперше з відкриттям розділу в реєстрі була наявність у правонабувача права власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований такий будинок.

Всупереч зазначеному, державним реєстратором Реєстраційної служби Одеської області Заяць К.В. 16.03.2015 року за №20009255 прийнято рішення про проведення державної реєстрації за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

При цьому підставою для прийняття такого рішення державним реєстратором слугував технічний паспорт серія та номер б/н від 02.03.2015 року, виданий ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Лекс».

Апелянт наголошує, що у даному випадку державним реєстратором не було вчинено жодних перевірочний дій, не звернув уваги на це й суд першої інстанції.

Також вказує, що технічний паспорт не може бути підставою виникнення права власності на нерухоме майно.

Судом першої інстанції, на думку апелянта, не надано жодної правової оцінки доводам прокурора щодо протиправності режиму використання земельної ділянки за вказаною адресою.

Всі вказані факти в сукупності свідчать про проведення за ОСОБА_6 державної реєстрації права влансоті на будинок АДРЕСА_1 за відсутності прав власності чи користування на земельну ділянку та документів, які підтверджують її заявлене право на спірне нерухоме майно, що є порушенням ст.ст. 15,17,18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.п. 36,37, 49-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року.

Спірна земельна ділянка не передавалась у власність, а отже перебуває у комунальній власності та внаслідок прийнятого державним реєстратором спірного рішення вибула без волі власника з комунальної власності територіальної громади м. Одеса.

Враховуючи протиправні дії державного реєстратора під час прийняття спірного рішення, апелянт вважає, що визнання незаконним та скасування вказаного рішення є належним та ефетивним способом захисту порушеного права.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції по виділеному об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 є суперечливим, оскільки прокурором як в тексті позовної заяви, так і під час судового розгляду наводились аргументи та докази того, що саме свідчить про внесення до технінчого паспорту завідомо недостовірних відомостей з метою незаконної забудови земельної ділянки.

Узагальнені доводи та заперечення інших осіб, що приймають участь у справі

01 березня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 - адвоката Бочевар М.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що твердження прокурора щодо відсутності у правонабувача права власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований такий будинок, оскільки як вбачається із наданої позивачем інформаційної картки щодо нерухомого майна з реєстраційним номером 01 (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ), заявником для проведення державної реєстрації права власноті на нерухоме майно були подані документи, що підтверджують речове право на земельну ділянку та довідку з адресного реєстру №161934 від 11.03.2015 року видану Юридичним департаментом ОМР.

Не є також слушними доводи прокурора щодо того, що державний реєстратор при проведенні державної реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_6 не здійснив перевірочних дій відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже вказана стаття взагалі не містить жодних прав та обов`язків державного реєстратора.

Крім того, посилання позивача на відповідь ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 07.06.2019 року з приводу відсутності відомостей щодо державної реєстрації земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , адже інформація була надана управлінням станом на 31.12.2012 року.

Не є обгрунтованим твердження прокурора щодо того, що земельна ділянка під спірним житловим будинком вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси без волі останньої, адже це спростовується тим, що земельна ділянка не належить територіальній громаді м. Одеси та вибула з її володіння ще в 1922 році.

02 вересня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду представником ОСОБА_5 - адвокатом Іванівим С.П. було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Вказує, що будинок за адресом АДРЕСА_1 не має жодної ознаки самочинного будівництва, оскільки ОСОБА_8 1927 року народження проживала в будинку по АДРЕСА_1 з 26.08.1953 року, що підтверджується домовою книгою, зжемельна ділянка для обслуговування зазначеного будинку була надана ОМР в 1956 році.

Для реєстрації права власності ОСОБА_6 , якій на момент проведення реєстраційних дій було 88 років, принесла і подала на реєстрацію наявні в неї документи, що підтверджують речове право на земельну ділянку та довідку з адресного реєстру, надану юридичним департаментом ОМР.

Також наголошує, що позовна заява містить всі ознаки невідповідності втручання у право власності на будинок по АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні 22.10.2021 року представником відповідача до суду було надано копію технічного паспорту житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , виданого на імя ОСОБА_6 та наданого Одеським Держаним нотаріальним архівом на запит адвоката Бочевара М.П.

09 листопада 2021 року представником ОСОБА_5 - адвокатом Іванів С.П. до суду було подано письмові пояснення щодо родинних зв`язків між відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_9

18 листопада 2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від представника Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника ОМР.

Також з вказаної заяви вбачається, що представник Одеської міської ради просить задовольнити апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.02.2021 року у цивільній справі №521/21538/19 в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року - було залишено без руху.

05.05.2021 року заступником керівника Одеської міської прокуратури було подано заяву щодо виконання вимог встановлених строків на апеляційне оскарження, яку враховуює суд апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 травня 2021 року було відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 травня 2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 листопяда 2021 року було відмовлено у задоволенні копотання ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференці.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Заяць К. В. № 20009255 від 16 березня 2015 року за ОСОБА_6 було зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , житловою площею 355,3 кв.м., загальною площею 652 кв.м., видано їй свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 183, т.1) та свідоцтва (а.с. 31, т.4)

Вказаний будинок рішенням Одеської губернської житлової комісії від 10 жовтня 1922 року в порядку денаціоналізації був повернутий у приватну власність гр. ОСОБА_10 , що підтверджується копією відповідного рішення (а.с. 166, т.2), рішенням виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 844 від 25 вересня 1956 року за вказаним будинком було закріплено земельну ділянку площею 1354 кв.м., що підтверджується копією вказаного рішення та висновку про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою (а.с. 167, 168, т.2). З копії вказаних рішень та плану розташування будівель на ділянці (а.с. 169, т.2) вбачається, що загальна площа забудови складала 652 кв. м., в т.ч. житлової 528 кв.м., нежитлової 124 кв.м., під двором 702 кв.м.

З копії довідки, виданої ЖЕО Іллічівського району м.Одеси вбачається, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , на балансі місцевих рад не перебуває, є приватним (а.с. 171, т. 2), у вказаному будинку велась домова книга (а.с. 181-249, т.2; 1-8, т.3).

Також, судом встановлено, що в подальшому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 20.03.2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-402, ОСОБА_6 відчужила 70/100 часток будинку за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 210-211, т.2), 8/100 частко вказаного будинку на користь ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 20.03.2015 року ОСОБА_7 , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-405 (а.с. 227-228, т.2), 13/100 часток вказаного будинку на користь ОСОБА_5 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 20.03.2015 року Савицькою О.Ю., державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-408 (а.с.241-242, т.2).

31.08.2017 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І. О. прийнято оспорюване рішення про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 31.08.2017 року, індексний номер: 36847512 (а.с. 10, т.2). Вказане рішення прийнято на підставі висновку щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна, виконаного ТОВ «Південьжитлобуд» (а.с. 12, т.2), технічного паспорту, виконаного ТОВ «Південьжитлобуд» станом на 23.08.2017 року (а.с. 13-21, т.2).

На підставі оспорюваного рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І. О. про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 12.09.2017, індексний номер: 37036752, були внесені зміни (а.с. 24, т.2), до переліку документів, що стали підставою для реєстрації за ОСОБА_3 права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 внесено технічний паспорт, виконаний ТОВ «Південьжитлобуд» станом на 11.09.2017 р. (а.с. 25, т.2). Зазначений технічний паспорт (а.с. 27-31, т.2) відповідає висновку щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна, виконаному ТОВ «Південьжитлобуд» в частині загальної та житлової площі будинку (а.с. 34, т.2), проте, в порівнянні із технічним паспортом станом на 23.08.2017 р. містить інші відомості щодо площі земельної ділянки під будинком, конфігурації та геометричних розмірів будівель.

В подальшому на підставі оспорюваного рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцької Х. Б. про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 05.04.2018, індексний номер: 40506998 (а.с. 39, т.2), до переліку документів, що стали підставою для реєстрації за ОСОБА_3 права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 знову внесено технічний паспорт, виконаний ТОВ «Південьжитлобуд» станом на 23.08.2017 р. (а.с. 40, т.2).

Судом встановлено, що Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради наказом від 13.02.2018 року №01-07/30 затверджено містобудівні умови та обмеження № 23 для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 для реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів, замовник ОСОБА_3 (а.с.85-88, т. 1).

В подальшому, 26.10.2018 року ОСОБА_3 отримала в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради дозвіл на виконання будівельних робіт №ОД 92 щодо реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.101-102, т.2).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

-позивачем не доведено наявності порушених прав та законних інтересів територіальної громади м.Одеси при реєстрації права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , факту захоплення нею земельної ділянки через здійснення самочинного будівництва, у зв`язку із чим немає правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеської області Заяць К.В. про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 16.03.2015, індексний номер: 20009255; про визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 , виданого 16.03.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Одеської області Заяць К.В., індексний номер 34933584;

-рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому пред`явлення вимог про скасування такого рішення не є ефективним способом захисту порушених прав;

-вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу відхилено судом, оскільки вони є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 та про визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на вказаний будинок, в задоволенні яких судом відмовлено, відтак відчуження ОСОБА_6 належного їй майна на користь вказаних осіб є правозгідним, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України;

-підстав для визнання рішення про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 від 31.08.2017, індексний номер: 36847512 незаконним та скасування немає, оскільки вказаним рішенням не порушуються законні права та інтереси позивача. Доказів на підтвердження неправдивості відомостей, зазначених в висновку щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна, виконаному ТОВ «Південьжитлобуд», суду не надано, пред`явлення вимог про скасування такого рішення не є ефективним способом захисту порушених прав;

-не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання знесення самочинно збудованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 198 кв. м. за рахунок відповідача ОСОБА_6 , замість якої в порядку правонаступництва до участі у справі залучено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та зобов`язання привести земельну ділянку загальною площею 198 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 до попереднього стану, оскільки суду не надано доказів здійснення самовільного будівництва такого будинку на вказаній земельній ділянці;

-доводи сторони позивача про проведення на земельній ділянці нового будівництва, а не реконструкції існуючих будівель відхилено судом, оскільки суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин. Враховуючи викладене, позовні вимоги про знесення самочинно збудованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 454 кв. м. за рахунок ОСОБА_3 ; зобов`язання відповідача ОСОБА_6 , замість якої в порядку правонаступництва до участі у справі залучено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 привести земельну ділянку загальною площею 454 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Предметом спору в даній справі є скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та його знесення як такого, що має статус самочинного будівництва.

Правовими підставами для знесення самочинного будівництва прокурор вказав порушення положень ст.376 ЦК України, зазначивши, що самочинно збудовані нерухомі об`єкти знаходяться на земельній ділянці, яка була самовільно захоплена відповідачем, який не надав жодних доказів, які б підтверджували право користування земельною ділянкою.

Правове регулювання спірних правовідносин, зокрема, в частині самочинного будівництва, здійснюється на підставі ст. 376 ЦК України, відповідно до частини 1 якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, нерухоме майно вважається самочинним будівництвом в разі наявності хоча б однієї з умов, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Разом з тим, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Заяць К. В. № 20009255 від 16 березня 2015 року за ОСОБА_6 було зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , житловою площею 355,3 кв.м., загальною площею 652 кв.м., видано їй свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 183, т.1) та свідоцтва (а.с. 31, т.4)

Вказаний будинок рішенням Одеської губернської житлової комісії від 10 жовтня 1922 року в порядку денаціоналізації був повернутий у приватну власність гр. ОСОБА_10 , що підтверджується копією відповідного рішення (а.с. 166, т.2), рішенням виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 844 від 25 вересня 1956 року за вказаним будинком було закріплено земельну ділянку площею 1354 кв.м., що підтверджується копією вказаного рішення та висновку про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою (а.с. 167, 168, т.2). З копії вказаних рішень та плану розташування будівель на ділянці (а.с. 169, т.2) вбачається, що загальна площа забудови складала 652 кв. м., в т.ч. житлової 528 кв.м., нежитлової 124 кв.м., під двором 702 кв.м.

З копії довідки, виданої ЖЕО Іллічівського району м.Одеси вбачається, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , на балансі місцевих рад не перебуває, є приватним (а.с. 171, т. 2), у вказаному будинку велась домова книга (а.с. 181-249, т.2; 1-8, т.3).

Відповідно до ст. 90 Земельного Кодексу УРСР від 08.07.1970 року, який був чинний на момент ухвалення Народним судом рішення, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР від 08.07.1970 року особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, в саме в п. 5.5 держава врегулювала питання постійного землекористування шляхом передачі земельних ділянок у приватну власність громадян. В приватну власність громадян було передано земельні ділянки, які використовувалися ними для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва.

Набуття громадянином права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, в загальному порядку, визначеному статтею 118 Кодексу, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права. Приписи пункту 6 Перехідних положень Кодексу є нормами процесуального права і тому не повинні обмежувати норми матеріального права щодо права власності на землю та його набуття громадянами. Строк на переоформлення право користування земельної ділянки на право власності чи на право довгострокої оренди положеннями діючого законодавства не встановлений, що, в тому числі, встановлено вище зазначеним рішенням Конституційного суду України.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, земельна ділянка знаходилась в користуванні попередніх власників відповідно до чинного на відповідний період законодавства. Зі зміною законодавства правовий статус земельної ділянки було змінено, що передбачає, однак не зобов`язує на проведення відповідної процедури переоформлення земельної ділянки. Протягом тривалого часу, починаючи з 1918 року та до 2017 року, спори між власником житлового будинку (які набули право власності вперше та ті, які набули право власності в подальшому) та органами державної чи місцевої влади щодо статусу земельної ділянки були відсутні.

Згідно з ч.1ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені обставини у їх сукупності спростовують твердження сторони позивача про здійснення будівництва вказаного будинку ОСОБА_6 та самовільне захоплення нею земельної ділянки під вказаним будинком та не дають підстав для застосування положень ч. 4 ст. 376 ЦК України.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі №6-1721цс16.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Щодо законності оскаржуваних рішень державних реєстраторів слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений певний порядок державної реєстрація прав та їх обтяжень.

Стаття 24 Закону N 1952-IV містить виключний перелік підстав, згідно з якими може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень, є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 3 ст. 19 . Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими об`єктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не здійснювалася державна реєстрація прав власності, для осіб, за якими закріплені особові рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 42 Порядку, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Пунктом 49*1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (чинного, на момент прийняття оскаржуваного рішення) визначено, що у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., заінтересованою особою може бути особа, за якою закріплені особові рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., заявник подає:

документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку.

Документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, може також вважатися рішення сільської ради щодо передачі (надання) земельної ділянки у власність або користування;

виписку з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради, сільським головою (у разі, коли виконавчий орган не створений) або відповідною архівною установою;

технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна (у разі, коли у виписці з погосподарської книги відсутні відомості про технічні характеристики об`єкта нерухомого майна).

З матеріалів реєстраційної справи не вбачається будь-яких порушень процедури під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій.

Виходячи із викладеного, необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про проведення за ОСОБА_6 державної реєстрації права влансоті на будинок АДРЕСА_1 за відсутності прав власності чи користування на земельну ділянку та документів, які підтверджують її заявлене право на спірне нерухоме майно, що є порушенням ст.ст. 15,17,18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.п. 36,37, 49-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року.

Разом з тим, колегія звертає увагу, що помилковими є посилання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 367/2022/15-ц (постанова від 25.09.2019) про те, що «рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Так, предметом перегляду Великою Палатою Верховного Суду України були ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року та рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2015 року, тобто судові рішення, що винесені в 2015-2016 роках.

На час виникнення спірних правовідносин у зазначеній справі частини 2 і 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» дійсно передбачали, що разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується.

Проте Законом України від 05.12.2019 № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020 року статтю 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» викладено у раніше наведеній редакції, яка передбачає, що належним способом захисту є саме скасування рішення про державну реєстрацію прав, а не відповідного запису.

За таких обставин, оскаржуване рішення у відповідній мотивувальній частині не може вважатись обгрунтованим та підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду висновків що пред`явлення вимог про скасування рішення державного реєстратора не є єфективним способом захисту порушених прав.

Також колегія зветає увагу, що згідно із положеннями статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Таким чином, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, є наслідком, але не підставою задоволення вимог про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. Між тим, заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради позовні вимоги про повернення самовільної зайнятої внаслідок самочинної реконструкції земельної ділянки не заявляв.

За такого вимоги про приведення об`єкта нерухомого майна у попередній стан не є належним способом захисту порушених прав землевласника без вирішення вимог щодо повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи тощо.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану - змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду висновків що пред`явлення вимог про скасування рішення державного реєстратора не є єфективним способом захисту порушених прав.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін