Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 361/8858/15-ц

провадження № 61-6517св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 17 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 410/58/07-Пі, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала від позивача 57 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном погашення 16 травня 2014 року.

Станом на 10 серпня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 895 030,36 грн, з яких: 565 738,19 грн - заборгованість по кредиту; 329 292,17 грн - заборгованість пор відсоткам за користування кредитними коштами.

ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану заборгованість.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 21 березня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 410/58/07-Пі в розмірі

895 030,36 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 425,46 грн.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області

від 21 березня 2016 року у справі № 361/8858/15-ц.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 червня

2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2016 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня

2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банком пропущено трьохрічний строк позовної давності звернення до суду з цим позовом, оскільки у зв?язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов?язань за кредитним договором (невнесення чергового платежу) та відповідно до умов кредитного договору, строк виконання зобов?язання за кредитним договором було змінено на 11 вересня 2009 року із якого і почав свій перебіг трьохрічний строк позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня

2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 17 травня 2007 року № 410/58/07-Пі у розмірі

895 030,36 грн, з яких: 565 738,19 грн - заборгованість за кредитом;

329 292,17 грн - заборгованість за відсотками, та 33 563,62 грн на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що згідно пункту 4.5 кредитного договору, строк виконання основного зобов?язання було змінено на 11 вересня 2009 року, оскільки неналежний платіж за кредитним договором було здійснено 10 липня 2009 року, і саме з цього моменту

(11 вересня 2009 року) у позивача виникло право на звернення до суду. Проте, 26 жовтня 2012 року та 04 липня 2013 року між сторонами було укладено договори про внесення змін до кредитного договору від 17 травня 2007 року

№ 410/58/07-Пі, що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності, який розпочався заново. Відтак апеляційний суд зробив висновок про те, що строк позовної давності не пропущено. Поряд з цим, апеляційний суд зробив висновок про те, що оскільки ОСОБА_1 визначений позивачем розмір заборгованості за період дії кредитного договору в сумі 895 030,36 грн, з яких 565 738,19 грн заборгованість за кредитом та 329 292,17 грн - заборгованість за відсотками та наданий на його підтвердження розрахунок, не оспорює, суд апеляційної інстанції суму заборгованості не перевіряв.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 березня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня

2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що укладеними між сторонами договори від 06 жовтня 2012 року № 1 та від 04 липня 2013 року № 2 про внесення змін до кредитного договору від 17 травня 2007 року № 410/58/07-Пі обумовлювалося лише черговість погашення заборгованості за договором кредиту, а не збільшення строку позовної давності за кредитним договором. За таких обставин заявник вважає, що застосування положень частини першої статті 264 ЦК України до спірних правовідносин є неправильним.

Крім того, заявник у своїй касаційній скарзі звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) згідно якої якщо кредитний договір встановлює окремі зобов?язання, які деталізують обов?язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов?язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Не може бути стягнута неустойка нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Броварського міськрайонного суду Київської області.

25 квітня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

17 травня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 410/58/07-Пі, відповідно до умов якого остання отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 57 000,00 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 16 травня 2014 року.

Кредитні кошти видавалися на поточні потреби зі встановленням іпотеки, що підтверджується договором іпотеки № 07/І-58 від 17 травня 2007 року, укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та

ОСОБА_1 .

В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 17 травня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та

ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 07/І-58, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :00:064:0082, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, та земельна ділянка загальною площею 0,0054 га, кадастровий номер :00:064:1082, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходять за адресою: АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору кредиту № 410/58/07-Пі від 17 травня 2007 року, за взаємною згодою було встановлено з 20 жовтня 2008 року відсоткову ставку у розмірі 15 % річних.

26 жовтня 2012 року та 04 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та

ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 та № 2 відповідно до договору кредиту № 410/58/07-Пі від 17 травня 2007 року, згідно якого сторони домовилися про черговість погашення заборгованості позичальника за договором кредиту.

У пунктах 1.1., 3.3.7. договору кредиту зазначено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення кредиту у відповідності до графіка, сплата траншів кредиту та процентів повинна здійснюватися щомісячно до 10-го числа.

Згідно графіка платежів, щомісячний платіж було встановлено у розмірі

680,00 доларів США.

Згідно з пунктом 4.5. кредитного договору, в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.6 (сплата процентів), 3.3.7 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Як вбачається з даних, наведених у розрахунку вимог банку, доданих до позову, з червня 2007 року по липень 2009 року позичальник відповідач

ОСОБА_1 сплачувала транші у розмірі, встановленому графіком або з незначною переплатою, а саме: 10 липня 2009 року було здійснено платіж на суму 0,21 долари США, 09 листопада 2009 року - на суму 0,03 долари США,

03 грудня 2009 року - на суму 0,60 долари США, 23 березня 2010 року - на суму 0,97 долари США, 07 червня 2010 року - на суму 437,42 долари США, 02 липня 2010 року - на суму 638,39 доларів США, 15 вересня 2010 року - на суму

0,07 долари США, а в подальшому взагалі припинила виконувати покладені на неї обов`язки.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просила застосувати строки позовної давності (т. 1., а. с. 220-223).

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що відповідачем неналежним чином виконувалися зобов?язання за кредитним договором внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення у судовому порядку. Щодо пропуску строку позовної давності апеляційний суд зазначив, що такий не пропущено, оскільки згідно частини першої статті 264 ЦК України строк позовної давності перервався, так як між сторонами було укладено договори про внесення змін до договору кредиту.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Разом із тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі

№ 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від

08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження

№ 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18) та від 21 квітня 2021 року у справі № 211/5281/16-ц (провадження № 61-15522св19). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Апеляційний суд, встановивши, що строк виконання основного зобов?язання було змінено на 11 вересня 2009 року, оскільки неналежний платіж було здійснено 10 липня 2009 року, проте, в подальшому саме 26 жовтня 2012 року та 04 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договори про внесення змін № 1 та № 2 відповідно до договору кредиту

№ 410/58/07-Пі від 17 травня 2007 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про переривання строку позовної давності відповідно до частини першої статті 264 ЦК України.

Щодо суті спору Верховний Суд зазначає таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору, сторони погодили кінцевий термін погашення кредиту - 16 травня 2014 року.

З урахуванням зміни строку виконання кредитного зобов?язання з 16 травня 2014 року на 11 вересня 2009 року (пункт 4.5 кредитного договору) банк не мав права нараховувати відсотки після зміни строку виконання зобов?язання.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ним розраховано заборгованість станом на 10 серпня 2015 року, а строк дії кредитного договору було змінено на 11 вересня 2009 року. Тобто, позивачем розраховано проценти за кредитом поза межами дії кредитного договору.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від

28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження

№ 14-10цс18). Підстав для відступу від вказаної позиції колегія суддів не знаходить.

Розглядаючи спір, та стягуючи заборгованість за кредитним договором в розмірі 895 030,36 грн, яка розрахована станом на 10 серпня 2015 року, апеляційний суд неведеного не врахував та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, не перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня

218 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково. Скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун