ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 952/845/20

провадження № 22ц/818/4691/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , представник відповідачки - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року в складі судді Яценка Є.І.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. та зареєстрований в реєстрі за №97.

За умовами вказаного договору позики вона передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн, які ОСОБА_3 повинна була повернути до 18 січня 2013 року. Пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі не своєчасного повернення позичальником суми позики, позичальник зобов`язаний буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Вказала, що станом на 08 жовтня 2020 року відповідачка свої зобов`язання перед нею не виконала та не повернула грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. Період прострочення грошового зобов`язання становить 2820 днів.

Просила стягнути з ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 288 148,55 грн, у тому числі, 100 000,00 грн - заборгованість за договором позики, 164 985,00 грн - інфляційні втрати, 23 163,55 грн - 3% річних.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в оскаржуваній частині - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором позики від 18 січня 2012 року, нараховану згідно статті 625 ЦК України в сумі 28 118,57 грн, у тому числі, 19 215,29 грн - інфляційні втрати за період з 12 жовтня 2017 року по 30 серпня 2020 року та 8903,28 грн - три відсотки річних за період з 12 жовтня 2017 року по 07 жовтня 2020 року, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що прострочення боржника з повернення позики є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі цього позову. Судом не застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19. Отже, судом неправомірно застосовано строк позовної давності до вимог на підставі статті 625 ЦК України за період з 12 жовтня 2017 року по 30 серпня 2020 року щодо інфляційних втрат та з 12 жовтня 2017 року по 07 жовтня 2020 року щодо 3% річних.

03 серпня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вказав, що в дійсності ОСОБА_3 отримала від позивачки суму коштів значно меншу, ніж передбачено договором. Позивачка не пред`являла до неї претензій протягом більш ніж семи років. ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності та вона не навела поважних причин цього. Посилання ОСОБА_1 на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19 є необґрунтованим, оскільки ця правова позиція не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині- змінити.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності при зверненні до суду, про що заявила відповідачка.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. та зареєстрований в реєстрі за №97, за змістом якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 гривень строком до 18 січня 2013 року. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів ОСОБА_3 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 до 18 січня 2013 року (а. с. 3).

У пункті 5 договору позики передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суми позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Пунктом 6 договору передбачено, що після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобов`язання.

Грошові кошти у зазначеному розмірі ОСОБА_3 не повернула.

Як вбачається з наданого позивачкою розрахунку заборгованості ОСОБА_3 станом на 08 жовтня 2020 року має заборгованість за договором позики від 18 січня 2012 року у розмірі 288 148,55 грн, з яких: 100 000,00 грн -заборгованість за позикою, 164 985,00 грн - інфляційні втрати за період з 18 січня 2013 року по 07 жовтня 2020 року, 23 163,55 грн - 3% річних за період з 18 січня 2013 року по 07 жовтня 2020 року, тобто 2820 днів (а. с. 8).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 викладено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

В суді апеляційної інстанції кожна із сторін наполягала на своїх доводах та вимогах, викладених в апеляційній скарзі в оскаржуваній частині рішення та відзиві на неї.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено судом відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором позики від 18 січня 2012 року, кошти позичальниці не повернула.

У договорі позики сторонами був погоджений строк виконання зобов`язань за цим договором, а саме - до 18 січня 2013 року. З урахуванням вказаного суд першої інстанції дійшов висновку, що загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України щодо стягнення коштів за договором позики сплив 19 січня 2016 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише 13 жовтня 2020 року, тобто з пропуском цього строку, про що заявлено відповідачкою у справі.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із мотивами суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України через пропуск позовної давності.

У статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена у судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена у судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Встановивши, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з вимогою до боржниці про стягнення основного боргу, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, разом з тим, неправильно зазначив підстави такої відмови, оскільки у задоволенні цих вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю, а не у зв`язку з пропуском позовної давності.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 242/750/20, провадження № 61-4192св21.

ОСОБА_1 дійсно пропущений строк позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості за договором позики, саме тому вона не має права на нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що прострочення боржника з повернення позики є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі цього позову, та її посилання на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19, є безпідставними, оскільки ці висновки не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, адже у вказаній справі між сторонами не існувало натурального зобов`язання.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суд першої інстанції помилково застосував позовну давність до вимог ОСОБА_1 щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну оскаржуваного судового рішення в частині мотивів відмови у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року в оскаржуваній частині - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.