Справа № 466/5286/19 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/3087/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м.Львів

Справа №466/5286/19

Провадження № 22ц/811/3087/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю : прокурора Бучка Р.М.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянув апеляційні скарги Військової прокуратури Львівського гарнізону та Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 8 вересня 2020 року у складі судді Зими І.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до держави в особі Військової прокуратури Львівського гарнізону, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

встановив:

1 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з цим позовом. Просив відшкодувати з Державного бюджету України втрачений ним заробіток у розмірі 192 802 грн. та 10 103 941 грн. моральної шкоди, завданих внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного тримання під вартою та незаконного проведення відносно нього слідчих дій. Також просить стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 22 516 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Військовою прокуратурою Львівського гарнізону відносно нього - тимчасово виконуючого обов`язки заступника начальника Львівської митниці ДФС, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000145 від 14 червня 2016 року; йому оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 вересня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 травня 2019 року, його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 3 статті 368 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Зазначає, що внаслідок незаконних дій органів, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, він з січня 2017 року по день ухвалення виправдувального вироку суду, незаконно звинувачувався у вчиненні тяжкого злочину. Протягом цього часу відносно нього діяли відповідні обмеження прав. Вказує, що 19 січня 2017 року службовими особами Військової прокуратури Львівського гарнізону спільно з оперативними співробітниками проведено обшук у його службовому кабінеті. В ході обшуку вилучені його особисті грошові кошти та мобільні телефони. Цього ж дня його затримано старшим слідчим Військової прокуратури Львівського гарнізону. 20 січня 2017 року йому повідомили про підозру та скеровано до суду клопотання про застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказує, що 24 січня 2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова накладено арешт на належні йому земельні ділянки, садовий будинок та житловий будинок, а 3 лютого 2017 року - на кошти у розмірі 3 450 доларів США та 33 100 грн., два смартфони. Під час досудового розслідування відносно нього (позивача) 12 грудня 2016 року проводились негласні слідчі (розшукові) дії, зокрема: зняття інформації з телекомунікаційних мереж. Обвинувальний акт складено 28 квітня 2017 року та справу скеровано до суду. Стверджує, що внаслідок його незаконного відсторонення від посади з 24 січня 2017 року до 24 травня 2019 року він недоотримав 192 802,40 грн. заробітної плати, яку просить відшкодувати з державного бюджету. Вказує, що безпідставне притягнення його до кримінальної відповідальності призвело до виникнення психологічної травми, яка викликала тривалі фізичні та моральні страждання, що посилювались постійним нервовим стресом, постійними викликами до органу досудового розслідування та судовими викликами, де він повинен був захищатися від незаконного обвинувачення, що також вплинуло на погіршення відносин з оточуючими людьми, втрату можливості на працевлаштування. Під час слідства на нього неодноразово чинився тиск, який виявлявся у примушуванні визнання вини та полегшення розслідування злочину, якого він не вчиняв. Про його затримання, із зазначенням його анкетних даних, в засобах масової інформації поширювалось безліч публікацій, що заподіяло шкоду його честі, гідності та діловій репутації, оскільки вже констатувався факт вчинення ним злочину, хоч судом він не був визнаний винним. Вважає, що внаслідок таких неправомірних дій йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 10 103 941 грн. Просить позов задовольнити та стягнути завдану шкоду з державного бюджету.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 8 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_2 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування втраченого заробітку у розмірі 192 802 грн. та моральної шкоди у розмірі 3 700 000 грн. В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржили Військова прокуратура Львівського гарнізону та Державна казначейська служба України.

Військова прокуратура Львівського гарнізону зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди понад встановлений законодавством мінімальний розмір, виходячи з розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Вважає, що розмір моральної шкоди не доведений, позивачем не надано доказів про наявність відносно нього тиску з боку слідства. Вказує, що позивача не було звільнено із займаної посади, а лише відсторонено. Позивачем не наведено фактів щодо погіршення стану його здоров`я, порушення суспільних зв`язків чи інших негативних наслідків морального характеру.

Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що статтею 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Державній казначейській службі України за бюджетною програмою 3504030 передбачено видатки на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб в сумі 50 000 тисяч грн. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами для відшкодування моральної шкоди є: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; наявність вини останнього в її заподіянні. Відсутність принаймні одного з указаних елементів виключає можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта (відповідача). Стверджує, що стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено чи позов пред`явлено до належного відповідача (Казначейства). Вказує, що Казначейство не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів позивача не порушувало та не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову. Позивачем залучено до справи у якості Казначейство як співвідповідача, однак будь-яких спільних прав чи обов`язків у Державної Казначейської служби України як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів прокуратури і національної поліції, по відношенню до позивача немає. Вважає, що Казначейство може бути залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що на органи Казначейства покладено функції з виконання судових рішень по даній категорії справ, а саме безспірне списання коштів Державного бюджету за бюджетною програмою 3504030. Зазначає, що розміри мінімальної заробітної плати на 2020 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у місячному розмірі: з 1 вересня - 5000 грн. Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може становити 140 000 грн. (28 місяців х 5 000 грн.). Судом не враховано, що до позивача не застосовувались жорсткі запобіжні заходи, зокрема такі як тримання під вартою чи цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до частини першої статті13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (частина 5 статті 9, частина 6 статті 14), Декларацією прав і свобод людини та громадянина (стаття 38), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 5 статті 5) передбачено, що кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Конституції України проголошено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмірвідшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частин 2 і 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Особливістю дій, що є підставою для відшкодування шкоди за частиною 1 статті 1176 ЦК України, є те, що ці дії вчиняються у ході кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення. Такі дії можуть бути оскаржені та визнані незаконними лише в рамках відповідних проваджень у порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Тому потерпіла особа має право пред`явити позов за статтею 1176 ЦК України лише тоді, коли незаконність дії, якою їй завдано шкоди, уже встановлена в рамках відповідного провадження. Акти, якими констатується незаконність процесуальних дій і рішень, про які йдеться у частині 1 статті 1176 ЦК України, визначено статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якою право на відшкодування шкоди виникає у разі: постановлення виправдувального вироку судом; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру в учиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно із пунктами 1 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються: заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом майно, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно із статтею 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 7, частиною 2 статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 цього Кодексу встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Законодавством України передбачений порядок відповідальності органу державної влади, відповідно до якого кошти списуються з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді тимчасово виконуючого обов`язки заступника начальника Львівської митниці ДФС, 19 січня 2017 року затриманий працівниками Військової прокуратури Львівського гарнізону та оперативними співробітниками УЗЕ у Львівській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України.

28 квітня 2017 року відносно нього було складено обвинувальний акт в порядку статті 291 КПК України у кримінальному провадженні №0000145 від 14 червня 2016 року.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 вересня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 травня 2019 року, ОСОБА_2 виправдано, у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду України від 3 лютого 2020 року залишено без змін ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 травня 2019 року.

В межах досудового розслідування кримінального провадження №0000145 від 14 червня 2016 року відносно ОСОБА_2 , 19 січня 2017 року службовими особами Військової прокуратури Львівського гарнізону було проведено обшук у службовому кабінеті ОСОБА_2 в приміщенні Львівської митниці ДФС та вилучено особисті кошти позивача у розмірі 3 450 доларів США і 33 100 грн., два смартфони «Iphone 5» та Iphone 7».

19 січня 2017 року ОСОБА_2 затримано старшим слідчим Військової прокуратури Львівського гарнізону у приміщенні цієї прокуратури. 20 січня 2017 року позивача допитано в якості підозрюваного і цього ж дня направлено клопотання слідчому судді Шевченківського районного суду міста Львова про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова від 24 січня 2017 року та 2 лютого 2017 року за клопотанням органу досудового розслідування накладено арешт на майно позивача: земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0181 площею 0,0649 га; садовий будинок з реєстраційним номером 09 загальною площею 91,8 кв.м; земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0095 площею 0,0541 га; житловий будинок з реєстраційним номером 06 загальною площею 61,6 кв.м, кошти ОСОБА_2 у розмірі 3 450 доларів США та 33 100 грн., два смартфони «Iphone 5» та Iphone 7».

Є встановленим, що 12 грудня 2016 року відносно ОСОБА_2 проводились негласні слідчі (розшукові) дії, зокрема: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж.

Встановлено, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000145 від 14 червня 2016 року ОСОБА_2 відсторонений 24 січня 2017 року від роботи з посади тимчасово виконуючого обов`язки заступника начальника Львівської митниці ДФС.

На підставі встановленого суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачу завдана шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідно до статті 1176 ЦК України.

Суд, обраховуючи розмір відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування в частині відшкодування заробітку, вірно виходив із середньомісячної заробітної плати позивача (8785,80 грн.).

Судом встановлено, що з дня прийняття ухвали слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Львова (24 січня 2017 року) про відсторонення ОСОБА_2 від посади по дату постановлення ухвали Львівським апеляційним судом (24 травня 2019 року) минуло 2 роки та 4 місяці, тобто 28 місяців. Судом вірно визначено розмір неотриманих ОСОБА_2 доходів - 192 802,40 грн. Ці кошти підлягають відшкодуванню в установленому чинним законодавством порядку.

В частині задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Факт заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди органом досудового розслідування стверджується безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, незаконними обшуками та накладенням арешту на особисте майно позивача.

ОСОБА_2 перебував у статусі підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, до нього було застосовано запобіжний захід, відносно нього діяли обмеження, передбачені запобіжним заходом; він був відсторонений від роботи.

Встановлено, що вказані тривалі неправомірні дії призвели до погіршення здоров`я позивача, втрати соціальних зв`язків, а також роботи із достойним заробітком.

Згідно висновку судово-психологічної експертизи № 4360 від 12 листопада 2019 року внаслідок обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, у нього відбулись зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості. Ситуація, що досліджується за справою, є психотравмувальною для ОСОБА_2 . Внаслідок цього йому завдані психологічні страждання. Орієнтовно - рекомендаційний розмір компенсації за завдану ОСОБА_2 моральну шкоду становить 518,4 мінімальних заробітних плат в Україні на момент винесення рішення судом.

Суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку.

Розмір заподіяної ОСОБА_2 моральної шкоди (3 700 000 грн.) суд першої інстанції визначив з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом, утримання його під вартою, обмеження його прав в період дії запобіжного заходу, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя; з урахуванням засад розумності та справедливості.

Виходячи із встановленого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування втраченого заробітку у розмірі 192 802 грн., моральної шкоди у розмірі 3 700 000 грн., та судових витрат у розмірі 11 526 грн., всього - 3 904 328 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, яку представляє відповідний орган.Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, і є підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Військової прокуратури Львівського гарнізону та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 8 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 25 травня 2021 року.

Головуючий

Судді