Провадження № 22-ц/824/9236/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

29 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат у зв`язку з невиконанням рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року представник ТОВ «ПоршеМобіліті» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22 жовтня 2010 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 208 790,11 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 26 246,40 доларів США строком на 48 місяців зі змінною відсотковою ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля VW, модель Tiguan № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 куб.см., 2010 року виробництва.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року по справі №755/12929/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за договором кредиту у розмірі 166 732,87 грн.

Позивач вказував, що з дня ухвалення рішення по справі № 755/12929/14-ц від 12 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2014 року, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав належним чином, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 141 903,38 грн., що складається з 3% річних у розмірі 13 018,87 грн., та інфляційних втрат у розмірі 128 884,51 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість в сумі 141 903,38 грн., судовий збір в сумі 2 128,56 грн., судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 6 000 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що місцевим судом не було дотримано принципу диспозитивності та змагальності сторін при розгляді справи, у зв`язку з чим, в неї не було можливості висловити свої заперечення.

Також вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до виконавця про примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року по справі №755/12929/14-ц, до того ж з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішення надіслане до Реєстру 17 березня 2016 року, а відтак строк нарахування 3% річних та інфляційних втрат має відраховуватися з 2016 року.

Також посилається на те, що місцевим судом безпідставно задоволено вимоги щодо стягнення з неї на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення таких витрат.

Від представника ТОВ «Порше Мобіліті» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що відповідач не надав доказів виконання своїх зобов`язань ані за кредитним договором, ані за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року, а відтак апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 24 травня 2017 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 141903,38 грн., при цьому, доказів того, що ОСОБА_1 сплатила кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором чи на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року, матеріали справи не містять, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, місцевий суд дійшов висновку що, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, та стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 6 000 грн.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 22 жовтня 2010 року був укладений кредитний договір № 50000758. Відповідно до умов кредитування, сума кредиту становить 208790 грн. 11 коп., що еквівалентно на дату укладення договору 26 246,40 доларів, строк кредиту становить 48 місяців, процентна ставка - 12,50%, що є змінною. (а.с.8) Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля VolkswagenTiguan № НОМЕР_1, об`єм двигуна 1968 куб.см., 2010 року випуску.

25 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір застави транспортного засобу № 50000758 транспортного засобу НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1968 куб.см., 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 (а.с. 16-21).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року у справі № 755/12929/14-ц позов ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто заборгованість за кредитним договором № 50000758 в розмірі 166 732,52 грн. (а.с. 22-24).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, зокрема і з підстав ухвалення судового рішення.

Окрім того, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Тобто, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що станом на 24 травня 2017 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість, у зв`язку з невиконанням рішення суду, у розмірі 141 903,38 грн., при цьому доказів того, що ОСОБА_1 сплатила кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором чи на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року у справі № 755/12929/14-ц, матеріали справи не містять, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо того, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» підлягають стягненню судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 6 000 грн. з огляду на таке.

Згідно положень ч. 1 п.п.1, 4 ч. 4 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

ТОВ «Порше Мобіліті» на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надало копію договору про надання правової допомоги № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери», а також додаткової угоди № 224 від 10 серпня 2015 року до договору про надання правової допомоги, проте позивачем не надано документи, які б підтверджували понесення таких витрат (акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату послуг), а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн., тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Твердження апелянта щодо того, що місцевим судом не було дотримано принципу диспозитивності та змагальності сторін при розгляді справи, у зв`язку з чим, в неї не було можливості висловити свої заперечення, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки місцевий суд в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року, встановив, що відповідачем до заяви не надано жодних доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи і які не були враховані судом під час ухвалення рішення, та могли б стати підставою для скасування заочного рішення, а відтак суд першої інстанції належним чином оцінив доводи, та надані на їх підтвердження докази, всіх сторін по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року набрало законної сили в 2016 році, оскільки згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення надіслано судом до реєстру 17 березня 2016 року, а оприлюднено 22 березня 2016 року, є необґрунтованими, оскільки ці доводи не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до вимог Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

До вказаного Закону внесено зміни, на підставі Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, згідно яких суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту, тобто на час ухвалення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року, вимоги про внесення судових рішень в ЄДРСР законодавство не містило.

Відповідно до ст.223 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення), рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно ст. 294 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року набрало законної сили 22 серпня 2014 року.

З огляду на викладене, доводи апелянта про застосування наслідків спливу позовної давності також є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що право вимоги стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у позивача з дня набрання законної сили рішенням, а саме з 22 серпня 2014 року, позивач таким правом скористався, звернувшись до суду з позовом у травні 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неповним дотриманням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. - відмовити.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: