Справа № 446/935/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2021 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської областів складі:

головуючого - судді Костюк У. І.

за участю секретаря Ройко Т.І.

представника позивача: Савчука О.Л.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача: Бабій І.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Кам`янка - Бузька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частки в спільному майні,

встановив:

18.05.2021 позивачка ОСОБА_4 звернулася до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд визнати за нею право власності на Ѕ будинку зі всіма прибудовами за адресою АДРЕСА_1 . В ході спільного подружнього життя за спільні грошові кошти ними був збудований будинок за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який відповідач зареєстрував на себе. 09.09.2017 Шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач вказує, що спірний житловий будинок це його власність. Позивачка посилається, житловий будинок збудований за час шлюбу і тому , дане майно є спільним сумісним майном подружжя, та частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, тому звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.10.2021 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частки в спільному майні прийнято до розгляду. Визначено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В підготовчому засіданні представник позивача ОСОБА_4 адвокат Савчук О.Л. ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, та просив його задоволити.

Відповідач в підготовчому засіданні позов визнав, не заперечив щодо визнання права власності за позивачкою Ѕ спірного житлового будинку. Однак заперечив щодо стягнення судових витрат.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бабій І.М., вказала що відповідач позов в частині визнання права власності за позивачкою Ѕ на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 визнав. Щодо судових витрат заперечила, вказала що спір міг бути врегульовано мирним шляхом поза судом.

Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 2 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.1981.

Згідно виписки з рішення зборів уповноважених членів колгоспу «Маяк» Кам`янка-Бузького району с. Старий Яричів від 29.01.1988 у відповідності з погодженим проектом забудови кварталу індивідуальної колективної забудови с. Старий Яричів надано за рахунок присадибного фонду колгоспу ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_1 площею 0,12 га. Дане рішення було затверджене Виконавчим комітетом Старояричівської сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області і оформлене рішення № 28 від 14.04.88 /а.с. 12-13/

21.04.88 затверджений проект забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , /а.с. 12-14/.

Згідно дозволу на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво № 106 від 21.04.88 ОСОБА_2 дозволено приступити до закладки фундаментів індивідуального одноповерхового житлового будинку за проектом ОБ-М.4/39 та господарської будівлі за проектом 6.78 згідно з планом земельної ділянки по АДРЕСА_1 /а.с.15/.

Згідно рішення Виконавчого комітету Старояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №3 від 27.01.2006 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та вирішено видати ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

На підставі вище вказаного рішення 04.04.2006 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10342661 від 10.042006, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на будинок АДРЕСА_1 (номер витягу 10342661 реєстраційний номер 14362449 ) згідно свідоцтва про право власності (НОМЕР_2), виданого виконкомом Старояричівської сільської ради 04.04.2006року на підставі рішення виконкому № 3 від 27.01.2006року

Згідно змісту глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Згідно ч.1 ст.372 ЦК України визначено, що майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з вимогою про визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку зі всіма прибудовами по АДРЕСА_1 суд приходить до висновку про те, що позивачкою доведено презумпцію рівності часток, крім цього відповідач під час судового розгляду підтвердив той факт, що житловий будинок був збудований сторонами за час перебування в шлюбі, а від так дане спірне майно є спільним майном подружжя,

Відтак, в ході розгляду справи встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 являється спільним майном подружжя - позивачки ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 та виходячи із презумпції права спільної сумісної власності за ОСОБА_4 слід визнати право власності на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1

Що стосується вимог сторони позивача про стягнення судових витрат суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з визнанням позову відповідачем на підставі частини першої статті 142 ЦПК України позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1646 гривень з Державного бюджету, а іншу частину судового збору слід стягнути з відповідача, що становить 1646 гривень.

Також, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Що стосується даної вимоги, то суд дійшов висновку, що у такій вимозі потрібно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

З доданих до матеріалів справи доказів видно, що дійсно між позивачем ОСОБА_4 та адвокатом Савчук О.Л. було укладено договір (а.с. 19). Адвокатом до позовної заяви долучено ордер, та квитанція до прибуткового касового ордера, однак не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відтак підстав для застосування правових приписів ст.137 ЦПК України та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні, оскільки такі не підтверджено у спосіб, передбачений законом.

Керуючись ст. ст. 2, 81, 89, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частки в спільному майні - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 50 відсотків сплаченого судового збору,що становить 1646 (одну тисячу шістсот сорок шість гривень).

Повернути ОСОБА_4 з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 1646 (одну тисячу шістсот сорок шість гривень).

У задоволенні вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 25.11.2021.

Суддя У.І. Костюк