_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3307/21
УХВАЛА

02.06.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ТОВ «ІНСТИТУТ ПРАВОВИХ ВІДНОСИН» про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2021 року до суду надійшла заява ТОВ «ІНСТИТУТ ПРАВОВИХ ВІДНОСИН» про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, 440/2 кв.м., з кадастровим номером :01:001:2540, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та виставковий зразок індивідуальної будівлі, споруди конструкції будинку типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 01 липня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНСТИТУТ ПРАВОВИХ ВІДНОСИН» та громадянином України, ОСОБА_1 , був підписаний договір оренди земельної ділянки, (кадастровий номер: :01:001:2540), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 403 від 28.04.2016 р., засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н. П.

У відповідності з п. 1.4. вищевказаного договору, орендар приймає в оренду частину земельної ділянки, площею 0,01 га для тимчасового розміщення виставкового зразка індивідуальної будівлі, споруди - конструкції будинку типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Згідно п. 1.4.1. договору, ця споруда не є об`єктом нерухомості, не підлягає продажу або використанню в якості об`єкту нерухомості, споруда є рекламно - просвітницьким об`єктом, тимчасово розташованим на вказаній Земельній ділянці.

Орендодавець, згідно договору, повинен надати повний доступ до виставкового зразка індивідуальної будівлі орендарю та третім особам, їхнім представникам на використання виставкового зразка індивідуальної будівлі в якості зразка будівництва, вивчення конструкції, його розміщення, для чого надавати доступ до нього по першу вимогу.

Однак, орендодавець, без попередження орендаря, продав вищевказану земельну ділянку гр. ОСОБА_2 , після чого будь-який доступ до виставкового зразка індивідуальної будівлі було заборонено.

За наслідком чого позивач стверджує, що є підстави вважати, що земельна ділянка та розташований на ній вищезазначений виставковий зразок індивідуальної будівлі, що є приватною власністю ТОВ «ІПВ», можуть бути відчужені на користь третіх осіб, про що свідчать рекламні оголошення в мережі «Інтернет» щодо продажу, а саме, на рекламному порталі «АТЛАНТА».

Отже, представник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Одночасно позивачем зазначено, що він має намір звернутись до суду з позовом до до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме - виставкового зразка індивідуальної будівлі, споруди - конструкції будинку типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що не є об`єктом нерухомості, як слідує з вищевикладених посилань у заяві.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Згідно з п.1 ч.1 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Як вбачається з заяви, заявник має намір подати до суду позов стосовно витребування майна, що не належить до об`єктів нерухомості, а відтак підсудність майбутнього позову визначається на підставі ст. 27 ЦПК України, а саме за зареєстрований місцем проживанням відповідача.

Оскільки один з відповідачів ОСОБА_1 проживає в Київському районі міста Одеси, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , суд доходить до висновку, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява заявника відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, підсудна Київському районному суду міста Одеси, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушенні вищевикладених приписів, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, виходячи з наступного.

Так, у заяві в обґрунтування заявлених вимог, заявник стверджує про наявність спору стосовно індивідуальної будівлі, споруди - конструкції будинку типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка належить позивачеві та була розміщена на орендованій земельній ділянці, кадастровий номер: :01:001:2540, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , після відчуження якої громадянином ОСОБА_3 , заявник позбавлений можливості користуватись своїм майном.

Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом належність позивачеві на праві власності - індивідуальної будівлі, споруди - конструкції будинку типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як і її розміщення на земельній ділянці, кадастровий номер: :01:001:2540, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що заявником не підтверджено наявність спору, у зв`язку з чим відсутні підстави для забезпечення позову.

Крім того є безпідставними доводи заявника, що відчуження земельної ділянки, на якій за посиланням заявника розташоване належне йому рухоме майно, позбавляє права користування таким майном, що підтверджує ризики можливого невиконання рішення суду з боку відповідачем, оскільки не підтверджені жодним доказом.

Також представником ТОВ «Інститут правових відносин» не обґрунтовано віднесення нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер: :01:001:2540, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до викладеного предмету позову за майбутнім позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, за наслідком чого в цій частині заява про забезпечення позову є безпідставною.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Будь-яких інших об`єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що до розгляду справи по суті існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд вважає заяву ТОВ «ІНСТИТУТ ПРАВОВИХ ВІДНОСИН» про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ТОВ «ІНСТИТУТ ПРАВОВИХ ВІДНОСИН» про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ТОВ «ІНСТИТУТ ПРАВОВИХ ВІДНОСИН» про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.