Справа № 524/2893/21
Провадження №2/524/2368/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2021 до суду звернулась ОСОБА_1 з вказаним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

В обґрунтування позову вказала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.04.1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації міської Ради народних депутатів, об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності наступним співвласникам у рівних частинах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Відповідно до договору про визначення часток квартири у спільній сумісній власності від 31 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., право спільної сумісної власності на вказану вище квартиру припинилося; натомість, відповідно до п. 1.1. даного договору, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на вказану квартиру (розмір частки кожного співвласника - 1/4).

Згідно договору дарування частини квартири від 31 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., ОСОБА_2 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у дар у частину квартири АДРЕСА_1 .

Отже на даний момент, співвласниками вказаної вище квартири є ОСОБА_3 (розмір частки - 1/2), ОСОБА_7 (розмір частки - 1/4) та ОСОБА_1 (розмір частки - 1/4).

Вказана обставина додатково підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.01.2018 року (номер витягу - 112401620), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.01.2018 року (номер витягу - 112395655), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пре реєстрацію права власності від 31.01.2018 року (номер витягу - 112395317) витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.01.2018 року (номер витягу - 112395484).

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично за вказаною адресою не проживає з травня 2015 року, позивач вимушена нести додаткові витрати на утримання будинку.

Вказані обставини, а саме факт непроживання, підтверджуються відповідним актом про підтвердження тимчасової відсутності осіб із числа зареєстрованих від 22.03.2021 року № 2.

Позивач просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 17 травня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 03 червня 2021 року було постановлено провести заочний розгляд справи.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, позов підтримала, просила розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала, про що надала письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - засобами рекомендованого поштового зв`язку та через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у судове засідання не прибули, не заперечували проти задоволення позову, просили розглянути справу без їх участі, про що надали письмові заяви.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власностіОСОБА_3 (розмір частки - 1/2), ОСОБА_7 (розмір частки - 1/4) та ОСОБА_1 (розмір частки - 1/4), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.04.1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації міської Ради народних депутатів, копії договору про визначення часток квартири у спільній сумісній власності від 31 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., копії договору дарування частини квартири від 31 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. та витягів з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У зазначеній квартирі є зареєстрованими ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , який є членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації фактично не проживає з 01.05.2015 року. Факт тривалого непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом № 2 від 22.03.2021 року складеного головою правління ОСББ «Меридіан Кременчук» та в присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Окремий письмовий договір між сторонами у справі про встановлення сервітуту, конкретний порядок житлом не укладався.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позову.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідача ОСОБА_11 та її малолітніх дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 необхідно визнати такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення оскільки не проживають у вказаному житловому приміщенні більше одного року.

Суд також врахував правовий висновок ВССУ викладений в ухвалі від 09 листопада 2017 року за № 598/1718/16-ц та правову позицію ВСУ у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Зокрема, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивач не ставив вимогу та не наполягав на стягненні з відповідача на його користь коштів у повернення сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, 405, 406 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280-282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Треті особи:

- ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ,

- ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 03 червня 2021 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його нескасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: