Справа № 703/4198/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Опалинська О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 , 3-тя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про усунення перешкод у побаченні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 3-тя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про усунення перешкод у побаченні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні.

02 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» направив до суду заяву про застосування заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони доньці ОСОБА_3 здійснювати виїзд за межі України та шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 або за її дорученням будь-яким іншим особам здійснювати вивезення доньки - ОСОБА_3 за межі території України до вирішення спору в даній цивільній справі.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач вказує, що на його думку відповідач має намір вивезти їх спільну доньку - ОСОБА_3 на постійне місце проживання за кордон, у зв`язку з чим звернувся до суду з цією заявою.

Позивач зазначив, що 26 березня 2021 року він звернувся із запитом до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, в якому просив надати інформацію про факт виїзду його доньки ОСОБА_3 за кордон в період з 01 червня 2019 року по 31 березня 2021 року та підстави такого виїзду.

02 квітня 2021 року Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України було надано відповідь на вказаний запит за № 91/ л-4138, з якої вбачається, що 31 липня 2019 року був здійснений виїзд ОСОБА_3 до Венеції (Італія), повернення до України було здійснено нею 28 серпня 2019 року, таким чином позивач зауважує, що його донька перебувала за кордоном протягом 29 днів; 29 вересня 2019 року був повторно здійснений виїзд ОСОБА_3 до Венеції (Італія), повернення до України було здійснено 28 жовтня 2019 року, тобто, донька позивача ОСОБА_3 перебувала за кордоном протягом 30 днів.

Позивач зауважує, що підставою вивезення дитини за кордон було рішення виконкому Смілянської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю від 26 червня 2019 року. Зазначив, що виїзд дитини за кордон відбувався без його відому та з врахуванням неприязних стосунків, що склались між сторонами, вважає, що відповідач навмисно приховувала від нього факти таких виїздів.

Стверджує також, що відповідач навмисно та свідомо приховувала від суду інформацію про те, що вона разом з донькою вже тривалий час проживає у місті Львів, та не проживає у місті Сміла. Вважає, що переїзд до міста Львів був здійснений з метою виїзду доньки за кордон України один раз на кожні 30 днів, у зв`язку із встановленими чинним законодавством обмеженнями щодо термінів вивезення дитини, з подальшим безстроковим переїздом доньки за кордон на постійне місце проживання.

На підтвердження наміру відповідача у черговий раз вивезти доньку за кордон, позивач вказує, що Службою у справах дітей на початку грудня 2020 року здійснювався розгляд заяви відповідача про визначення (підтвердження) місця проживання доньки, з метою подальшого вивезення її за кордон, на що позивач надавав до служби у справах дітей свої заперечення.

Відтак, з метою недопущення порушення своїх батьківських прав, зокрема, що стосуються права на побачення з донькою та участі у її вихованні, позивач звернувся до суду з вимогою вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони доньці виїжджати за кордон, заборони відповідачу або будь-яким іншим за її дорученням особами здійснювати вивезення доньки за межі України до вирішення спору по цій цивільній справі. Вважає, що такий захід забезпечення позову є зваженим, який забезпечить розгляд справи і виконання судового рішення та в найменшій мірі зачіпає інтереси доньки та не буде порушувати уклад її життя.

Суд, вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою № 2 від 12.06.2009 року) забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 4 зазначеної постанови передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову позивачем фактично ставиться питання про вирішення позовних вимог про заборону відповідачу ОСОБА_2 чинити перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою, а не про застосування конкретного виду заходу забезпечення позову, що суперечить чинному законодавству.

Визначений вид забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вивозити та надавати дозвіл іншим особам на вивезення малолітньої дитини ОСОБА_3 , за межі України до набрання рішенням по справі законної сили також не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Таким чином у частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

При цьому, положеннями даної норми права, заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії як правило застосовуються щодо відповідача.

У даному ж випадку малолітня дитина не є відповідачем у справі.

Питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 441 ЦПК України та може мати місце за поданням державного виконавця на стадії виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналіз вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Вказане узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.

Крім того, відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України. Пунктами 3,4 Правил визначені підстави виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку. Виїзд дитини з України здійснюється у супроводі обох батьків або у супроводі одного із батьків за згодою другого. Підпунктами 2-4 п.4 Правил визначені умови, за яких виїзд дитини здійснюється без згоди другого з батьків.

Законодавством фактично визначені певні обмеження щодо перетинання кордону, і тільки за відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, дане питання вирішуються в судовому порядку в позовному провадженні.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Враховуюче наведене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки ним обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітньої доньки ОСОБА_3 за кордон України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст.149-153, 260, 261 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою № 2 від 12.06.2009 року), постановою Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц,-

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 , 3-тя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про усунення перешкод у побаченні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її підписання суддею.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо її не буде скасовано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Суддя О.П.Опалинська