Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 639/1230/18

провадження № 61-2620св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (у ході розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство «Правекс Банк»),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романченком Олексієм Михайловичем, на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року у складі судді Єрмоленко В. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 рокуу складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Котелевець А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком (далі - АКБ) «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 12006-172/07Р, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 50 400 доларів США, з терміном повернення до 12 листопада 2022, зі сплатою 12,8 % річних.

Взяті на себе кредитні зобов`язання позичальник не виконує, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 10 лютого 2018 року становить 22 620,47 доларів США. Через порушенням строків щодо повернення кредитних коштів банком нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків у загальній сумі 888,05 доларів США, але на її стягненні він не наполягає.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 12 листопада 2007 року № 12006-172/07Р, за яким поручитель зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед ним по зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. Поручитель дав свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою зобов`язання позичальника, що може виникнути у майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору, або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або всього договору кредитором в односторонньому порядку.

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «Правекс-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2007 року у розмірі 22 620, 47 доларів США, з яких сума заборгованості за кредитом складає 19 583,54 долари США, заборгованість за процентами - 3 036,93 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року позов Акціонерного товариства «Правекс Банк» (далі - АТ «Правекс Банк») задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь АТ «Правекс Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2007 року № 12006-172/07Р у розмірі 22 620,47 доларів США, яка складається з: 19 583,54 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 3 036,93 доларів США - проценти за користування кредитними коштами.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що розмір боргу належно доведено, порука ОСОБА_2 не припинилася. Крім того, із набуттям права власності на спільне сумісне майно подружжя, яке було придбано за кредитні кошти та є предметом іпотеки, ОСОБА_2 прийняв на себе обов`язки майнового поручителя та кредитного зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач всупереч свого процесуального обов`язку не надав до суду належних і допустимих доказів на спростування обставин справи, які були належно встановлені судом першої інстанції, у тому числі щодо розміру заборгованості та умов договору.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо відсутності у справі оригіналів заяви від 12 листопада 2007 року № 4 про видачу кредиту, а також виписки з особового рахунку відповідача, оскільки у справі немає відомостей та доказів про те, що копії наданих банком до справи зазначених документів не відповідають їх оригіналу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили належно обставин справи, безпідставно взяли до уваги незавірену копію заяви про видачу готівки, при тому, що банк не надав суду оригіналу цього доказу на виконання відповідної ухвали суду першої інстанції від 02 травня 2018 року.

Зазначає, що неодноразово ставив під сумнів надану банком копію заяви та наполягав на витребування оригіналу.

Вважає позов до себе, як до поручителя, передчасним, оскільки банк не надсилав йому жодної досудової вимоги.

Крім того, вважає, що вимоги банку про дострокове повне повернення кредиту теж не підлягають до задоволення, оскільки банк повинен був звернутися до боржника у досудовому порядку з відповідною вимогою у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

13 квітня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 листопада 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в іноземній валюті на загальну суму 50 400 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог пункту 6.1.14 договору, строком з 12 листопада 2007 року до 12 листопада 2022 року, зі сплатою 12,8 відсотків річних. Видача кредиту здійснюється шляхом видачі готівки з каси банку. Для забезпечення зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування грошовими коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов договору, позичальник передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно (пункт 3.1 договору).

Згідно з пунктом 4 кредитного договору позичальник зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом рівними частинами у сумі 280 доларів США щомісяця, до 10 числа наступного місяця, відсотки за користування кредитом підлягають сплаті щомісяця у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також в момент повернення кредиту та має право достроково погасити заборгованість за кредитом (частково або в повному обсязі).

Цього самого дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 12006-172/07Р, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 12 листопада 2007 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 12 листопада 2022 року у розмірі 50 400 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. Пунктом 4.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до 12 листопада 2025 року.

З огляду на копію заяви на видачу готівки від 12 листопада 2007 № 4 ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 50 400 доларів США, що еквівалентно 254 520 грн (том 1, а. с. 130).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 22 620,47 доларів США, з яких 19 583,54 доларів США кредит, 3 036,93 доларів США - нараховані проценти за користування кредитними коштами. Позичальником припинені виплати щомісячних платежів, останнє погашення відбулось 04 січня 2017 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 910/23373/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 910/1768/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 910/20937/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/7050/18, від 16 серпня 2019 року у справі № 916/1701/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романченком О. М, задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що банк належно виконав свій обов`язок, надавши передбачені договором кошти в кредит, а боржник та поручитель взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконували, будь-яких доказів на спростування приведеного банком розрахунку заборгованості не надали, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши заявлену банком заборгованість солідарно з відповідачів.

Суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, щодо припинення поруки поза межами шестимісячного, оскільки шестимісячний строк припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у даному випадку не застосовується з огляду на те, що у договорі поруки встановлено конкретний строк її дії, а, також, у даній справі судом не розглядалися позовні вимоги про стягнення боргу на підставі договору іпотеки, тому ці доводи перебувають поза межами розгляду справи і не мають юридичного значення для її вирішення.

Посилання касаційної скарги на ненадання банком оригіналу заяви про видачу кредитних коштів та недоведеність видачи кредиту боржнику, є безпідставними, оскільки кредитний договір було укладено із ОСОБА_1 та кредитні кошти надавались їй, при цьому вона обставин отримання кредиту не заперечувала, ні рішення суду першої інстанції, ні постанову апеляційного суду не оскаржувала, тому суди попередніх інстанцій, надавши оцінку усім наданим сторонами доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про доведеність існування між сторонами кредитних правовідносин, а також наявність у боржника заявленої банком заборгованості, за яку поручився заявник. При цьому, ним не доведено відсутність у боржника заявленої банком заборгованості, чи її погашення ним, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги з посиланням на неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження 14-680цс19) не заслуговують на увагу, оскільки вони стосуються позовних вимог кредиторів, які були заявлені до 10 червня 2017 року, у той час, як позов у цій справі було заявлено у березні 2018 року, коли норма частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», правильне застосування якої було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі, втратила чинність.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі відповідача доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романченком Олексієм Михайловичем, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк