П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Київ

Справа № 22-1458 Головуючий у 1-й інстанції: Галаган В. І.

Унікальний № 755/13068/20 Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Поваляєва Олега Борисовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення,-

у с т а н о в и в:

У вересні 2020 року представник ОСОБА_2 , адвокат Костюченко С. Г., пред`явив в суд позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, в якому просив зобов`язати відповідачів усунути позивачу перешкоди у здійсненні права користування належною йому 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача надати позивачу ключі від квартири, не чинити перешкод у вільному доступі до квартири та вселити позивача у спірну квартиру (а.с.1-17).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 2020 року. Спадкоємцем іншої 1/6 частини спірної квартири після смерті батька є брат позивача ОСОБА_1 , який проживає зі своєю дружиною ОСОБА_3 у спірній квартирі. Вони не допускають позивача до користування належним йому на праві власності нерухомим майном. Між позивачем та відповідачами виникають постійні сварки щодо користування спірною квартирою, відповідачі постійно створюють перешкоди у користуванні квартирою, не дають позивачу ключі, відмовляються визнавати його право на квартиру, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод у здійсненні права власності ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , та надано йому ключі від квартири.

Зобов`язано вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 , адвокат Поваляєв О. Б.,подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити в нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити у повному обсязі (а.с.48-53).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Костюченко С. Г., висловив заперечення проти її задоволення та вказав, що висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають обставинам справи, яка вирішена відповідно до вимог матеріального права та з дотриманням правових висновків Верховного суду, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: адвоката Поваляєва О. В., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; представника ОСОБА_2 , адвоката Костюченка С. Г., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2020 року належить на праві спільної часткової власності по 1/6 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,2 кв. м. (а. с. 10, 11, 12-13, 14-15).

За даними відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 районний суд виходив з такого.

Позивач є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , тому, відповідно, має право користування даною квартирою. Однак фактично він позбавлений можливості здійснення права власності шляхом користування спірною нерухомістю, у зв`язку із чиненням перешкод з боку відповідачів.

Тому порушене право підлягає захисту у обраний позивачем/власником спосіб захисту.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.43-45).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою; співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтями 383, 321 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У даному випадку матеріали справи свідчать, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/6 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,2 кв. м. (а. с. 10), що підтверджено також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2020 року (а.с.11, 12).

Отже позивач, будучи співвласником спірної квартири, вправі здійснювати свої правомочності власника, зокрема, володіти та користуватись чим майном, тобто проживати у квартирі.

У розпорядженні суду відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач має ключі від спірної квартири та доступ до цього майна.

Наявна у матеріалах справи письмова заява відповідача, подана через представника, за своїм змістом свідчить про те, що ОСОБА_1 не визнає право позивача проживати у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_2 має інше житло (відзив на позовну заяву; а.с.31-33).

Аналогічні доводи, висловлені відповідачем у апеляційній скарзі, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Оскільки доводи апеляційної скарги є ідентичними запереченням на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки районного суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, № 49684/99, § 2)).

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Поваляєва Олега Борисовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 28 січня 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома