Справа № 347/2223/17
Провадження № 2/347/360/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2021 року Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Драч Д.С.,

з участю секретаря Борисової О.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Косів у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку),

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, а ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Спір між сторонами було частково вирішено в судовому порядку, а в частині поділу спірного житлового будинку постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2021 року справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що у період шлюбу із ОСОБА_5 з 31.05.2002 року по 16.05.2017 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2004 року було придбано, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , який було зареєстровано за відповідачкою, яка заперечує його право на Ѕ частку вказаного будинку як спільного майна подружжя, тому ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю, пояснили, що спірний будинок АДРЕСА_1 було придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти, в тому числі - запозичені у батьків позивача; належними доказами не підтверджено, що спірний будинок частково було придбано за кошти від продажу ОСОБА_5 її спадкового майна, адже свій спадковий будинок відповідач продала 24.03.2004 року, а спірний будинок було придбано 28.09.20004 року, кошти від продажу спадщини відповідач витратила на власні потреби; сторона відповідача не спростувала принцип рівності часток подружжя у спірному будинку, чинним законодавством презюмується належність подружжю по Ѕ частці спільно придбаного під час шлюбу майна, а обов`язком саме відповідача є доказування зміни розміру часток; за змістом ст.60 СК України - поділ спільної сумісної власності подружжя в ідеальних частках є належним способом захисту прав позивача, адже відповідач це право не визнає, чинить перешкоди у користуванні спірним будинком, що й спонукало позивача до звернення до суду із даним позовом. Крім того, спірний будинок значно збільшився у вартості, адже сторони купили лише «коробку», вартість будинку збільшилася за рахунок спільного вкладу подружжя.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 в судовому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу спірного будинку не визнали повністю, посилаючись на те, що житловий будинок сторони придбали у шлюбі за кошти, які ОСОБА_5 отримала від продажу спадкового майна: житлового будинку, 3/4 частин якого належала їй, і 1/4 - її родичці, а також - за позичені нею кошти. Тому будинок не є спільним майном подружжя, є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний за її кошти ( ОСОБА_5 вела догляд за малолітніми дітьми, а ОСОБА_1 ніде не працював, жили на держану допомогу, а у подальшому ОСОБА_5 торгувала у м.Львів, а ОСОБА_1 вів догляд за дітьми). Судом касаційної інстанції було акцентовано увагу на тому, що між продажем спадщини ОСОБА_5 та придбанням спірного будинку минуло багато часу, але ж вказані правочини не можуть вчинятися день в день, а на сам правочин (договір купівлі-продажу спірного будинку) відсутня згода іншого з подружжя. Крім того, поділ між сторонами спірного будинку по Ѕ частці не відповідає чинному законодавству, адже між співвласниками може ділитися в натурі подільні речі, а неподільні речі присуджуються комусь із співвласників, а інший, за його згодою, одержує компенсацію. Визнання за позивачем права на Ѕ частку спірного будинку не вирішує спору, адже позивач стверджує, що йому вже належить Ѕ вказаного будинку, який є неподільним, та належних доказів неподільності будинку не надав. Сам факт придбання майна у шлюбу не свідчить про спільну сумісну власність, а обов`язок доказування зворотного лежить на стороні, яка це заперечує.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідження наявних у справі доказів, суд прийшов до наступних висновків:

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідач ОСОБА_5 заперечує право позивача ОСОБА_1 на Ѕ частку у спільному майні подружжя: будинку АДРЕСА_1 .

Право спільної сумісної власності подружжя регламентовано розділом 8 Сімейного Кодексу України.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне визначення спільної сумісної власності подружжя викладено і в ч.3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Визначальним принципом виникнення у особи (осіб) такого права та підставою його набуття є факт перебування осіб у шлюбі.

Як було встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.2002 року, який уклали у виконкомі Брустурівської сільської Ради, актовий запис № 4. Рішенням Косівського районного суду від 16.05.2017 року (Том 1: а.с.14), яке набрало законної сили 29.05.2017 року, вказаний шлюб між сторонами було розірвано.

Як передбачено пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, звернути увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України).

Тобто, шлюб між сторонами було припинено 29.05.2017 року.

За час вказаного шлюбу сторонами було набуто, зокрема, нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , яке позивач бажає поділити, визнавши за ним право власності на Ѕ ідеальної частки цього будинку без реального його поділу, оскільки правовстановлюючі документи на будинок при його купівлі було оформлено лише на відповідача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Дослідивши докази щодо набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу від 24.03.2004 року (Том 1: а.с.62) продавцю ОСОБА_9 належала 1/4 частка житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською державною нотаріальною конторою 30.12.1994 року за реєстром № 2834-Д та ОСОБА_10 якій належала 3/4 частки житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською державною нотаріальною конторою 25.01.2002 року за реєстром № 98, які продали покупцям ОСОБА_11 та ОСОБА_12 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , вартість якого становить 16616 грн.

Отже від продажу своєї частки у вказаному спадковому будинку відповідач мала одержати 12462 грн. відповідно до її частки від вартості проданого будинку.

28.09.2004 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (Том 1: а.с.63) за 23878 грн.

Відповідно до вимог ч.2ст.372ЦК України,у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Абзацом 2 п.30 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

З`ясувавши джерело і час придбання спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що зважаючи на суму коштів, отриманих відповідачем при продажу частки належної їй частки спадкового житлового будинку (12462 грн.) та час придбання під час шлюбу сторін спірного будинку і його вартість (23878 грн.), суд вважає, що подружжям було придбано будинок АДРЕСА_1 за спільні кошти, адже чинним законодавством презюмується право спільної сумісної власності подружжя на набуте подружжям майно в інтересах сім`ї.

За змістом ч.3 ст.61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, посилання ОСОБА_5 на те, що спірний будинок було придбано лише за її кошти, одержані від продажу належної їх частки спадкового будинку та позичені нею для придбання спірного будинку - безпідставні.

Ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки позивач не пред`являє вимогу про реальний поділ спірного будинковолодіння, чи грошової компенсації частки у майні, то суд здійснює поділ будинковолодіння шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 ідеальної частки співвласника будинку АДРЕСА_1 .

На підставі ст.ст. 3, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України, ст.ст. 186, 328, 355, 368, 372, 380, 381 ЦК України, керуючись ст.ст. 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим по АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину будинковлодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.С. Драч