Справа № 947/507/21
Провадження № 2/521/2647/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.

секретаря судового засідання - Кушнірука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації з обліку 10.09.2018 року за рішенням суду 25.06.2018 року) про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

05.01.2021 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2021 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси. Ухвала набрала законної сили 25.01.2021 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2021 року справу передано на розгляд судді Бобуйку І.А.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано десятидетиденний строк на усунення недоліків. 01.04.2021 року позивач усунув недоліки вказані в ухвалі суду від 25.02.2021 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.

Отже, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд, з урахуванням уточненої позовної заяви від 01.04.2021 року, стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики в сумі 800 000 гривень 00 копійок, посилаючись на такі обставини.

Згідно позовної заяви, 01.07.2013 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 800 000,00 гривень, із терміном остаточного повернення позики до 01.07.2018 р. На підтвердження факту укладення договору позики відповідачем було особисто складено відповідну розписку від 01.07.2013 р., оригінал якої наявний в розпорядженні позивача.

Згідно позовної заяви, відповідач у вказаний строк борг не повернув, а тому позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вищевказаний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2013 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 800 000, 00 гривень, із терміном остаточного повернення позики до 01.07.2018 р. На підтвердження факту укладення договору позики відповідачем було особисто складено відповідну розписку від 01.07.2013 р., оригінал якої наявний в розпорядженні позивача.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилом ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким, чином даним договором позики, що оформлений у вигляді розписки від 01.07.2013 року вже закріплено факт отримання суми грошових коштів ОСОБА_2 .

Ідентична правова позиція викладена в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від № 6-63 цс-13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання підлягає виконанню у строк, визначений цим зобов`язанням.

Також, відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписка від 01.07.2013 року) перебуває у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обов`язку.

Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного договору позики від 01.07.2013 р. відповідач зобов`язався повернути отримані грошові кошти в сумі 800 000 гривень у строк до 01.07.2018 року.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Таким чином, у порушення умов договору позики, а також ст.ст. 509, 526, 1046, 1048 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом встановлено, що відповідачка визнала позов повністю, що підтверджується заявою від 26.05.2021 року. Визнання позову - це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, фізичною особою або фізичною особою - підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше 908,00 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не більше 11350,00 грн.

Враховуючи ціну даного позову, а саме: 800 000,00 грн., з відповідача необхідно стягнути судовій збір на користь держави у розмірі 8 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 611, 617, 625, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 141,258, 259, 263, 264, 265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації з обліку 10.09.2018 року за рішенням суду 25.06.2018 року) про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , що виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 07.08.2006 року, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації з обліку 10.09.2018 року за рішенням суду 25.06.2018 року) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області від 17.11.1997 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість, що виникла із договору позики від 01.07.2013 року, в сумі 800 000 (вісімсот тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , що виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 07.08.2006 року, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації з обліку 10.09.2018 року за рішенням суду 25.06.2018 року) на користь держави судовий збір у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: І.А. Бобуйок