Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/96/20

Провадження №2/377/6/21

30 квітня 2021 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Малишенко Т.О., за участю секретаря судового засідання - Маряхіної І.В., позивача - ОСОБА_1, представника позивача - адвоката Жилінського О.В., відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача - адвоката Данича О.С., третя особа відсутня, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Славутичі цивільну справу за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Державний нотаріус Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіна О.О. - про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення коштів, -

УСТАНОВИВ:

06 лютого 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 60, 61, 70,СК України, ст. ст. 368, 1216, 1218, 1261 ЦК України, просить:

Встановити факт, спільного проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в період з 23 вересня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати транспортний засіб автомобіль марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1 та будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Залишити у власності ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1 та будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1;

Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ вартості спільно нажитого майна, що є спадщиною після померлого ОСОБА_3 в розмірі 48 913 (сорок вісім тисяч дев»ятсот тринадцять) гривень 02 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 понесені нею витрати на правничу допомогу адвоката.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в березні 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до Славутицького міського суду Київської області з позовом про встановлення факту проживання з померлим ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 06.08.2019 року у справі № 377/228/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06.09.2007 року. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_1 20.02.2019 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіною О.О. і зареєстроване в реєстрі за № 184. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

При подачі вказаного позову ОСОБА_2 стверджувала, що 23 вересня 2014 року шлюб між нею та ОСОБА_3 був розірваний, проте вона все одно була зареєстрованою та продовжувала спільно проживати разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2. Одночасно, в судових засіданнях у справі № 377/228/19 відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що в період з березня 2014 року і до дня смерті сина позивачки - ОСОБА_3 вона з ним мирилася і поверталася до нього спільно проживати, а коли вони сварилися, то йшла на орендовану квартиру або в квартиру до своєї матері. Також ОСОБА_2 зазначала в суді, що після розлучення спільне сумісне майно з ОСОБА_3, а саме квартиру та автомобіль Рено, які вони придбали за час спільного проживання, не ділили, бо домовилися, що квартира і автомобіль будуть в їхньому спільному користуванні, і ОСОБА_2 за необхідності мав можливість користуватися їх спільним автомобілем. Такі твердження обставин відповідачки відображені в рішенні Славутицького міського суду Київської області від 06.08.2019 року та постанові Київського апеляційного суду від 30.10.2019 року по справі № 377/228/19, а також у відзиві на апеляційну скаргу від 01.10.2019 року, поданому відповідачкою ОСОБА_2 до суду. Таким чином, за час спільного проживання відповідачки ОСОБА_2 та померлого сина позивачки - ОСОБА_3 за спільні кошти ними було придбано таке майне: транспортний засіб - автомобіль марки RENAULT 19 EUROPA, державний знак НОМЕР_2, придбаний за договором купівлі-продажу в 2008 році, ринкова вартість якого на час розгляду справи складає 50 167, 20 гривень та житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 37,5м2, придбаний за договором купівлі-продажу від 30.10.2015 року, ринкова вартість якого на час розгляду 47 658,84 гривні. Всього на загальну вартість 97 826, 04 гривень. Половина вартості даного майна складає 48 913,02 гривні, які позивач вважає, що належать їй, як спадкоємцю першої черги після смерті її сина ОСОБА_3. В шестимісячний термін, вона звернулася до державного нотаріуса Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіної О.О. з метою отримання спадщини після померлого сина, але оскільки у позивача немає жодних правовстановлюючих документів на це майно і підтверджень про належність їх померлому, виникає необхідність щодо встановлення факту спільного проживання сина позивача та відповідачки як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період придбання майна (т.1,а.с.2,3).

21.04.2021 року позивач після проведення експертизи, до суду надала заяву про уточнення позовних вимог, а саме просила:

Встановити факт, спільного проживання однією сім»єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в період з 23 вересня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати транспортний засіб автомобіль марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1 та будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Залишити у власності ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1 та будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1;

Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ вартості спільно нажитого майна, що є спадщиною після померлого ОСОБА_3 в розмірі 63 887 гривень 56 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 понесені нею витрати на правничу допомогу адвоката та інші судові витрати ( т.2, а.с.91).

Ухвалою від 26 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання (т.1, а.с. 31).

16 березня 2020 року позивачем подано додаткові пояснення до позову, в яких вона просить врахувати, що постановою Верховного Суду України від 19 лютого 2020 року по справі № 377/228/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на його частку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину підкреслено доводи ОСОБА_2 викладені нею в позовній заяві, поданій у березні 2019 року, а саме, що у 2014 році шлюб між нею та сином позивачки ОСОБА_3 був розірваний, але вона залишалася бути зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_2 та проживати там разом з сином позивачки. І лише ІНФОРМАЦІЯ_1, коли помер син позивача - ОСОБА_2 і відкрилася спадщина на вказану квартиру, позивач почала вказувати відповідачу ОСОБА_2 щоб вона переїхала до іншого житла, що вона і зробила. Відповідач ОСОБА_2 у власноручно підписаній позовній заяві підтвердила факт того, що вона проживала з сином позивача однією сім»єю навіть після розірвання шлюбу з 2014 року і до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Саме в цей період їх сумісного проживання 30 жовтня 2015 року було придбано житловий будинок в с.Хропате, який було оформлено на відповідача ОСОБА_2 (т.1, а.с.53).

17 березня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву мотивований тим, що транспортний засіб - автомобіль марки RENAULT 19 EUROPA, державний знак НОМЕР_2, дійсно був придбаний в період зареєстрованого шлюбу між нею та покійним ОСОБА_2 Однак відповідно до норм ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. 23.09.2014 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. ОСОБА_2 не подав жодних заяв на поділ майна, що було у спільній сумісній власності подружжя протягом трьох років. Тому просила застосувати строки позовної давності до даної вимоги. Що стосується будинку в с.Хропате, то вважає, що вказаний будинок взагалі не являється спільною сумісною власністю подружжя, так як був придбаний через рік, після розлучення, тобто 30.10.2015 року, частково за її кошти та деякі кошти її мами - ОСОБА_4. Просить в задоволені позову ОСОБА_1 в частині автомобіля відмовити, зокрема у зв'язку зі спливом строків позовної давності, в частині будинку АДРЕСА_1 - відмовити. Судові витрати покласти на позивача ( т.1,а.с.64-66).

04 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано додаткові пояснення на позовну заяву, зазначає, що посилання позивача на звільнення від доказування факту проживання ОСОБА_3 разом з нею в період з 2014 року по 2018 рік, грунтується на неправильному розумінні позивачем преюдиційності обставин, які встановлюються судовим рішенням. Так в зазначеній постанові, як і в інших рішеннях суду попередніх інстанцій мова йшла про правову кваліфікацію спірних відносин і в резолютивній частині постанови не зазначено про встановлення судом факту сумісного проживання однією сім'єю її та ОСОБА_2 після розлучення. Предметом позову у згаданій позовній заяві було встановлення факту проживання однією сім'єю в період з 01.07.2001 по 06.09.2007 року та визнання права власності на спільну сумісну власність. По-друге: так дійсно деякі речі в неї залишались у спірній квартирі, так вона там могла залишитись переночувати, тому після смерті ОСОБА_2 їй було повідомлено щоб вона забирала свої речі та знялась з реєстрації. Про що сама ж позивачка і вказувала у своїх поясненнях при розгляді вищевказаної позовної заяви. Третє: так дійсно Верховний Суд акцентує увагу на тому що встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю за умови, що вони не перебувають шлюбі, презюмує виникнення їх спільної сумісної власності на майно набуте ними за час спільного проживання. Але в даному випадку зазначається проживання саме однією сім'єю, що встановлювалось нею у позовній заяві поданою в 2019 році в період з 2001 року по 2006 рік, так як з 2014 року і по 2018 рік в них не було вже сім'ї в розумінні Сімейного кодексу України, то такий факт і не встановлювався, а наголос робився лише на той факт, що її права щодо володіння та розпорядження спірною квартирою на той час не були порушені (т.1, а.с.108).

Ухвалою суду від 04 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1, а.с.115).

В судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини.

Відповідач та її представник позов не визнали, викладене у відзиві підтримали, просили відмовити у задоволенні позову.

Третя особа у справі в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надіслала до суду лист, в якому просила проводити судове засідання за її відсутності.

30.09.2020 року за клопотанням позивача і її представника призначено судову будівельну технічну та автотоварознавчу експертизи і зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 21.04.2021 року було провадження у справі поновлено, так як до суду надійшли висновки експертиз.

Судом встановлено, що Рішення Славутицького міського суду від 06.08.2019 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06.09.2007 року (т.1, а.с.4-10).

В даному рішенні зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2007 року, який розірвано 23.09.2014 року, що сторони не оспорювали в даній судовій справі.

Як вбачається із довідки від 26.12.2018 року, виданої управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, з 12.11.2004 року (т.1 а.с.16).

Із копії спадкової справи вбачаться, що ОСОБА_3, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після його смерті відкрилась спадщина і на прийняття спадщини після його смерті подала заяву про прийняття спадщини його матір ОСОБА_1 (т.1 а.с.40-45).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем майна ОСОБА_3, є його мати - ОСОБА_1. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 49 зворотна сторона).

Рішенням Славутицького міського суду від 06.08.2019 року встановлено не тільки факт спільного проживання померлого ОСОБА_3 з відповідачем по справі ОСОБА_2, але і визнано об,єктом права спільної сумісної власності квартири яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2. Визнано за відповідачем по даній справі ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку даної квартири.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки RENAULT 19 EUROPA, державний номерний знак НОМЕР_1, належить ОСОБА_2, зареєстрований 29.05.2009 року ( т.2, а.с.16).

Згідно висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи №239 від 21.2020 року встановлено, що вартість автомобіля марки RENAULT 19 EUROPA, державний номерний знак НОМЕР_1, становить 56112,12 гривень ( т.1, а.с. 2-25).

Відповідно до Договорів купівлі-продажу житлового будинку ( від 30.10.2015 року та земельної ділянки ( від 30.10.2015 року) ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок із земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 (т.2, а.с.57-68).

Згідно висновку експерта, судової оціночно-будівельної експертизи від 25.02.2021 року дійсна ринкова вартість житлового будинку. Що розташований за адресою АДРЕСА_1, загальна площа 37,5 кв.м. на дату проведення дослідження становить 71 663 гривні ( т.1, а.с.27-76)

За клопотанням сторін на підтвердження їх тверджень і заперечень судом були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_8, суду показав, що сторони по справі він знає, між ними існує конфлікт, який склався після смерті ОСОБА_3. З ОСОБА_3 вони були гарні друзі, спілкувались та грали в комп»ютерні ігри. Він 25 років проживав з ними по сусідству, на дев»ятому поверсі. Знає, що з ОСОБА_3 жила ОСОБА_2, вважає, що вони були одружені. Але з 2011 року він проходив військову службу, а з 2014 по 2015 рік служив в АТО, тому точно не може сказати, чи проживав ОСОБА_3 з ОСОБА_2 весь цей час. Знає, що у них був автомобіль, бачив як на ньому їздила ОСОБА_2. Також зі слів ОСОБА_3 знає, що вони придбали дачу, десь у с.Хропате.

Свідок ОСОБА_9, суду показав, що він працював з ОСОБА_3 з кінця 1989 року разом працювали, їздили в одному купе електрички на роботу. Одного разу він йому сказав, що вони придбали автомобіль, оформили на ОСОБА_2. Знає, що вони розірвали шлюб приблизно у вересні 2014 року. ОСОБА_2 через деякий час повернулася і проживала разом з ним. У нього були почуття до неї перші 2-2,5 роки після розірвання шлюбу, можливо більше. Він йому казав, що вона повернулася приблизно після спливу 2 місяців після розірвання шлюбу, ближче до зими. У нього вдома він не був. Також знає, що вони купили дачу, оформили теж на ОСОБА_2. Будинок знаходиться в стороні с. Мньова, поворот направо до с. Хропате. ОСОБА_3 повідомив, що грошей вклав багато. Я йому казав, що треба дім оформлювати на себе, але він казав, що невже вони так зроблять. Він бачив, як ОСОБА_2 користується автомобілем. Він казав, що зручніше, що вона їздила, оскільки вона знає які речі потрібні, і він багато займає місця, бо він багатогабаритний. ОСОБА_3 не казав за скільки він придбав будинок. З домом були якість проблеми, і він оформлявся пізніше. Після розірвання шлюбу, він сказав, що добре що в них не було дітей. Як розподілялося майно він не казав. Десь о 2018 році він вже його декілька разів бачив з іншою жінкою.

Свідок ОСОБА_10, суду показав, що у АДРЕСА_3 він проживає з 1992 року. ОСОБА_3 знав весь час, скільки в цьому будинку живе. Йому відомо, в якій квартирі він проживав з ОСОБА_2, дружиною. Він не одразу дізнався, що вони розведені. Дізнався про це у 2017 році. Їх бачив разом і думав, що вони чоловік і жінка. Зустрічалися на вулиці, декілька разів ходив додому до нього, ОСОБА_2 там не бачив. Він ОСОБА_2 бачив з 2015 року. Останній раз бачив ОСОБА_2 десь о 2017 році. Ще якось бачив, як вона заходила до під'їзду. У 2017 році літом з роботи йшов і бачив ОСОБА_3 і ОСОБА_2, так як вони були його сусіди. Він рідко з ним зустрічався, бо вони всі працюють. Якось з ОСОБА_3 бачився і спитав, де його половинка, на що він відповіді йому не надав. Одного разу бачив стомленого ОСОБА_3, на його питання, він відповів, що купив дачу в с. Хропате, приїхав з дачі, втомився, так як там напахався. Коли купили цю дачу і хто саме, ОСОБА_3 йому не казав. Також він знав, що вони купили автомобіль, марки «Рено», білого кольору. Він ще говорив ОСОБА_3, що буде тепер з ким їздити на риболовлю. Знає, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі. Він не чув про те, щоб вони ділили майно.

Свідок ОСОБА_11, суду показав, що на початку 2010 року його брат ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали автомобіль. Потім вони захотіли купити дачу. Брат вікладав на це кошти. Вони їздили по селам, шукали, потім знайшли будинок у с.Хропатом. Домовилися з мешканцями, що будуть його викупати, дали завдаток. З того часу, то він сам, то з ОСОБА_2, то вони з ним їздили на цю дачу. Разом з ним їздили відвозили інструменти. Він ставив паркан. ОСОБА_3 просив його допомагати на дачі, косити траву та інше. Він приїздив, і ОСОБА_2 там то була, то сам він був. У 2013 році ОСОБА_2 найшла іншого, він дізнався, телефонував йому з питанням «Що робити?» Через деякий час вони подали на розлучення, ОСОБА_3 був ініціатором. Після розлучення ОСОБА_2 провернулася до нього, казала, що не може без нього жити. Вони жили далі без укладення шлюбу. Потім він йому зателефонував, сказав, що вони «узаконили» дачу. У 2018 році брат ОСОБА_3 помер. Після розірвання шлюбу у 2014 році ОСОБА_2 постійно жила з ним у АДРЕСА_2. Він бував у нього. Намагався приїздити кожні вихідні до Славутича. Разів зо три в місяць, він бував у брата. Він не знає чи користувався автомобілем брат після розірвання чи ні. Але на дачу він їздив. Коли оформили дачу, вони жили з ОСОБА_2. Це було у 2015 році. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та його брат жили як чоловік та дружина. ОСОБА_3 купив дачу за свої власні кошти. Інших жінок, крім ОСОБА_2 не було.

Свідок ОСОБА_12, суду показав, що він знайомий з ОСОБА_3 і з його дружиною з моменту весілля. ОСОБА_3 прийшов працювати на його майданчик. Його зять ОСОБА_13 - рідний брат ОСОБА_3. Характеризувати ОСОБА_3 може як відповідальну людину, працював добре, без зауважень. ОСОБА_3 придбав дачу і автомобіль, приблизно в один рік. Йому прийшлося займати грошей. Це була його мрія. Був момент він звертався за допомогою і він йому допомагав інструментом, одного разу він його підвозив до дачі. Десь о 2016 році, він звернувся до нього, щоб забрати якісь інструменти. Може підтвердити, що він займався ремонтом і відновленням дачі. Він часто був у них дома. ОСОБА_3 не казав, хто купив дачу. Він знав, що він вкладав кошти в дачу, звертався за допомогою до брата. Спочатку дача не належала їм, вони на якихсь добровільних умовах придбали її, наскільки він пам'ятає, не було документів для оформлення дачі нотаріально. Власник дачі дозволив користуватися дачею ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ще до оформлення, за задаток, суму не знає. Вони розлучилися у 2014 році. Потім вони проживали разом через 2-3 місяця після розлучення. Він казав, що не може повністю довіряти дружині, так як у неї є інші інтереси. Він сам подав на розлучення. Був у нього вдома декілька разів, ОСОБА_2 там не бачив. Десь у 2016 році вони ще жили разом. Йому відомо, що в них був автомобіль марки «Рено». Одного разу у 2017 році, він казав, що не може приїхати з дачі, і він йому таксі замовляв в с. Хропате. Після 2014 року він їздив на дачу, сам чи з ОСОБА_2 не знає. Він там бував часто. ОСОБА_3 казав, що йому треба інструменти для ремонту будинку. В сам будинок він не заходив. Це дерев'яний будинок з дерев'яним забором. Він знав, від зятя, що дача оформлена на когось з них чи на обох, точно не знає. ОСОБА_1 - сваха. Зустрічаються з нею раз в 3-4 місяця. ОСОБА_3 звертався до брата, щоб він позичив йому кошти, приблизно до 2013 року. Суму не знає. До розлучення ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_3. ОСОБА_2 повернулася до ОСОБА_3. Ініціатором була ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_14, суду показала, що з відповідачем знайома з 1988 року, оскільки разом навчались в одному класі. З сином позивача, ОСОБА_3 познайомилася у 1999 році, коли вони з ОСОБА_2 почали зустрічатися. В лютому 2014 року ОСОБА_2 пішла від ОСОБА_3, тому що ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями та застосовував до неї фізичну силу, душив і коли був в нетверезому стані, то був дуже агресивним. ОСОБА_2 побої не фіксувала та в поліцію не зверталася. Все це знає зі слів ОСОБА_2. А в вересні 2014 року вони розлучилися. Проте, в період з березня 2014 року і до дня смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 декілька разів поверталася до нього, і вони жили разом, а потім знову йшла від нього і жила на орендованій квартирі або в квартирі своєї матері, а вона допомагала їй перевозити речі. У 2015 році ОСОБА_2 переїхала проживати в квартиру в Тбіліському кварталі м.Славутич. Приблизно в 2012 році вона дізналася про те, що у ОСОБА_2 є дача в с.Хропате, яку вони оформили тільки у 2015 році. Знає це точно, так як в цей період часу вона також переоформлювала свої документи і вони разом з ОСОБА_2 займалися цим питанням. Гроші, на цю дачу, ОСОБА_2 сказала, що отримала від своєї матері, після смерті бабусі та продажу її хати. Взагалі, ОСОБА_3 на цій дачі, вона бачила тільки один раз, всім займалася сама ОСОБА_2, а після розірвання шлюбу, взагалі його не бачила. Крім цього, знає, що у них був автомобіль, марки «Рено», білого кольору, який було придбано у період їх шлюбу. Також знає, що вони у 2003 році придбали собі квартиру в Чернігівському кварталі м.Славутич.

Свідок ОСОБА_15, суду показав, що з ОСОБА_2 вони сусіди по будинку АДРЕСА_4. Вона проживає в квартирі № 40, другий поверх, а він в квартирі № 54, четвертий поверх. Він пам»ятає, що ОСОБА_2 почала проживати у цій квартирі з кінця 2014 року. Чоловіка ОСОБА_2 він не бачив жодного разу.

Свідок ОСОБА_16, суду показав, що він знає, що ОСОБА_2 в їх будинку АДРЕСА_4 проживає з початку 2015 року і по теперешній час. Проживає з ним на одному сходовому майданчику. Бачив її часто, три-чотири рази на тиждень. Проживає вона одна, її чоловіка не знає і ніколи не бачив, чув від ОСОБА_2, що вони з чоловіком розлучилися і між ними були якісь конфлікти. Міг її не бачити по декілька днів, але щоб її не було довгий час, то такого не було. Наскільки йому відомо, то ця квартира надається в оренду.

Свідок ОСОБА_17, суду показала, що вона проживає в с.Хропате. Знає ОСОБА_2 близько десяти років. ОСОБА_3 пам»ятає не дуже з гарної сторони. Вони були її сусідами по дачі. ОСОБА_2 гарна, працьовита людина. За весь час вона ОСОБА_3 бачила три-чотири рази. Постійно будинком займалася ОСОБА_2. Вона не бачила, щоб щось робив ОСОБА_3. Він казав, що приїхав сюди відпочивати, а не працювати. Останній раз на дачі він був на весні 2014 року. Між ним почалася сварка і він побив ОСОБА_2, коли вони, як сусіди прибігли то побачили ОСОБА_2 в крові, з розбитою губою, ОСОБА_3 був дуже п»яний. Сусіди його вивели з хати, заспокоїли, він випив ще одну пляшку горілки, викликав собі таксі та поїхав в Славутич. Також знає, що у ОСОБА_2 є машина, білого кольору, на якій вона приїзджає на дачу. Також хоче зазначити, що ця хата була дуже занедбана, без газу, води, зламаний паркан, весь двір був зарослий травою. ОСОБА_2 провела в цю хату воду, світло, наймала робітників переробити піч, білила хату, прибирала подвір»я, зробила новий паркан. ОСОБА_3 нічого не робив. Скільки його раз бачила, стільки він і був на підпитку, ОСОБА_2 вона не бачила щоб з ним пила спиртні напої.

Свідок ОСОБА_18, суду показала, що сторони знає, вона є сусідкою з ОСОБА_1, проживають на одній сходовій площадці з 2013 року. Відносини нормальні. Знає, що син її - ОСОБА_3, проживав з ОСОБА_2, потім у 2014 році вони розлучилися, але через півтора-два місяці знову жили разом. ОСОБА_3 часто заходив в гості до її чоловіка і розповідав, що вони вирішили знову спробувати жити разом, казав, що перевіз її речі зі з»йомної квартири, де проживала ОСОБА_2, до себе додому. Також вона знає, що у ОСОБА_3 з ОСОБА_2 була дача, вони їздили туди на старенькому автомобілі марки Рено, який вони придбали у 2009 році. А дачу вони придбали у 2010 році. ОСОБА_3 розповідав її чоловіку, що дача була занедбана, вони з ОСОБА_2 приводили її до ладу. Також вона знає те, що дача була тривалий час не оформленою, що вони сплачувала за її гроші частками і приблизно у 2015 році вони її оформили.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що сторони знає, відносини нормальні. Він є кумом ОСОБА_1. Знає, що ОСОБА_3, син ОСОБА_1, розлучилися з ОСОБА_2, потім через деякий час почали знову проживати разом. ОСОБА_3 йому казав, що так як дітей у них немає, то дача та машина залишиться ОСОБА_2, а йому залишиться квартира, бо це його. ОСОБА_3 йому розповідав, що на дачі він робив паркан, розбирав сарай, викорчовував старі кущі. Для роботи на дачі придбав багато електроінструменту. Знає, що ОСОБА_1 їздила на заробітки до Москви, коли точно він не пам»ятає, але знає, що за ці зароблені кошти вона придбала у 2008 році квартиру своєму сину ОСОБА_3. У 2009 році у нього з»явилася машина, а в 2010 році - дача. ОСОБА_3 йому розповідав, що гроші на придбання дачі, він займав і виплачував частками. Дача була в с.Хропате, була в занедбаному стані, ОСОБА_3 багато туди вкладував зусиль. Знає, що ОСОБА_2, ще до розлучення часто уходила з дому, потім поверталася.

Свідок ОСОБА_20, суду показала, що вона працювала на спец. пральні ЧАЕС з мамою ОСОБА_2 - ОСОБА_18. З 2007 року вони спілкувались і товаришували. У 2009-2010 році стали близькими подругами і ділились розмовами про життя. ОСОБА_18 розповіла, що радіє за доньку ОСОБА_2, тому що в неї все добре з чоловіком. Також розповіла що купують дачу, внесли завдаток за будинок у с. Хропате. У серпні 2012 року, мама ОСОБА_18 та донька ОСОБА_2 зробили обмін робочих місць, і на пральню прийшла працювати ОСОБА_2. В цей період знайомства, вона теж говорила що з чоловіком купили дачу. Її вікна квартири виходять у двір на парковку, і вона неодноразово, не рік не два, а більше, бачила що ОСОБА_2 з ОСОБА_3 сідають у автомобіль і їдуть. Вони разом користувались і їздили на автомобілі. У листопаді 2014 року вона була на лікарняному, і хотіла через ОСОБА_2 передати на роботу лікарняний лист. А ОСОБА_2 повідомила, що вона більше тут не живе, і не зможе передати лист. На початку 2015 року вона бачила їх разом, як вони сідали у автомобіль, і сама собі подумала, як це так, то живуть разом, то не живуть, але у ОСОБА_2 не запитувала. У кінці 2015 року, до Нового року, ОСОБА_2 казала що дача вже у їх повній власності.

Свідок ОСОБА_21, суд показала, що є сусідкою по х.Хропатому, де у ОСОБА_2 будинок, через огорожу. В 2010 році ОСОБА_2 і її матір хотіли придбати хату в селі. Десь приблизно на 9 травня 2010 року, колишній господар ОСОБА_22 приїхав у с. Хропате на «гробки». То вони зустрілись і домовились про придбання будинку ОСОБА_22. Але одразу не могли купити, оскільки ОСОБА_22 почав оформляти документи, але дозволив користуватись будинком. Пізніше вона узнала у ОСОБА_2, що ОСОБА_22 помер і оформлення договору купівлі буде пізніше. Але будинком постійно користувались ОСОБА_2 і її матір. ОСОБА_3, чоловіка ОСОБА_2 вона бачила дуже рідко. Між ними виникали сварки, останній раз приїхав ОСОБА_3 на машині забрав якісь інструменти це було десь в 2014 році.

Свідок ОСОБА_23, суд показав, що є сусідкою по х. Хропатому, ОСОБА_2 і ОСОБА_3. Спочатку в селі коло хати бачив ОСОБА_2, пізніше ОСОБА_3. Відомо що не оформили придбання будинку так як господар ОСОБА_22 помер. Бачив як сусіди садили город, косили траву, скважину зробили. Коли переоформляли документи на хату йому невідомо. З 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 їздили на дачу приблизно біля двох років, а потім ОСОБА_2 продовжила їздити на дачу сама. Останній раз ОСОБА_3 на дачі бачив, коли той приїхав і забирав інструмент, коли саме це відбувалось не пам,ятає.

Свідок ОСОБА_24, суду показала, що вона із дочками є спадкоємицею свого чоловіка і батька ОСОБА_22, власника будинку у с. Хропате, яке придбали ОСОБА_2 і ОСОБА_18. Приблизно в 2010 році, вони приїхали у с. Хропате на кладовище -«гробки». До чоловіка підійшли жінки ОСОБА_2 і ОСОБА_18, і виявили придбати будинок. Чоловік погодився продати, але повідомив, що необхідно підготувати документи. Тому дозволив останнім користуватись будинком і присадибною ділянкою. 9.12.2012 року помер її чоловік не дооформив будинок і присадибну дільницю. Тому оформленням займалась вона і тільки 20.10.2015 року зустрілась із ОСОБА_2 і офіційно оформила договір купівлі-продажу. До цього часу ніяких коштів вони не отримували від Ольги і ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_4 суд показала, що у 2010 році хотіла придбати собі в селі будинок, а оформити на ОСОБА_2. В 2010 році зустрілись у с. Хропате з господарем його звали ОСОБА_22. Він сказав що продає будинок, вона хотіла дати завдаток, готова була сплатити гроші, проте ОСОБА_22 повідомив, що необхідно документи оформити, а це займає деякий час, тому дав дозвіл на користування будинком і присадибною ділянкою, але грошей не взяв. Вони з ОСОБА_2 робили паркан, косили траву, у будинку нічого не робили поки не оформили. На дачу приїздив і ОСОБА_3 до 2012 року. Але оскільки вони жили погано, то ОСОБА_2 пішла від ОСОБА_3 і розвелась. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 приїхав забрав інструмент, бензопилу, вража, що його. Придбання будинку оформили пізніше, так як не було документів, при оформленні будинку вирішила оформити на ОСОБА_2, так як вона теж участь приймала.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, вивчивши письмові докази, надані сторонами, прийшов до наступного висновку.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Позивач звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання її сина з відповідачем у період із моменту розірвання шлюбу з 23 вересня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач посилалася на Рішення Славутицького міського суду від 06.08.2019 року і показання свідків.

У даному рішенні встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім,єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06.09.2007 року.

Покази свідків є суперечливими між собою. Покази свідків не можуть бути єдиною підставою встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки. Доказів придбання спірного житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю померлого сина та відповідача, позивач до суду не надала.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 23 вересня 2014 року по 14 серпня 2018, а тому відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний житловий будинок таким, що належить на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 та померлому ОСОБА_3, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

В той же час щодо визнання транспортного засобу автомобіля марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я охороняється державою.

Відповідно до Відповідно до ст. 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як визначено ч.1 ст. 61 цього Кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 2 цієї статті об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як передбачено ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як передбачено ч.1 ст. 69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 70 СК).

Застосовуючи норму ст.60 Сімейного кодексу України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статусу спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття): та мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ст.368 ЦК України, спільною сумісною власністю визначається власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно роз'яснень, наданих Пленумом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.3.4 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «Визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при відкритті після нього спадщини.

У постанові Пленуму ВС України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» було роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Пунктом 24 вищевказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

В постанові від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-79цс 13 Верховний Суд України також дійшов висновку про те, що, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно.

В постанові від 16.12.2015року по справі №6-2641цс 15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж висновки викладені і в Постанові ВС від 10 квітня 2019 по справі № 161/3025/17-ц, де зазначено, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Аналізуючи зазначені норми закону, які регулюють спірні відносини, суд виходить з того, що, автомобіль марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1, має статусу спільної сумісної власності подружжя, оскільки він набутий, під час шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3.

Щодо, відмови ОСОБА_1, в задоволенні позовних вимог стосовно автомобіля, так як нею пропущено строк позовної давності, оскільки заявлені поза межами визначеного законом загального строку позовної давності три роки, що є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності, визначених ст.267 ЦПК України. Суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За вимогами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З аналізу показів сторін, свідків та матеріалів справи і рішення від 06.08.2019 року, судом зроблено , що ОСОБА_1, не пропущено строк позовної давності, так як у суді встановлено, що про своє порушене право і особу, яка її порушила остання довідалась під час розгляду першої справи.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі аналізу наданих доказів суд вважає що автомобіль марки «RENAULT 19 EUROPA», державний номерний знак НОМЕР_1, має статусу спільної сумісної власності подружжя, оскільки він набутий, під час шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 і тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню. Зазначені обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані. Будь-яких переконливих доказів, зокрема, документів, які б підтверджували, що спірний автомобіль був придбана за рахунок особистих коштів відповідача ОСОБА_3 суду не надано.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За змістом п.1 ч.З ст. 133 ЦПК України до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої доцомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилом ч.З вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як зазначено у п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з п.З ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1)чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В судовому засіданні встановлено, що адвокат Жилінський О.В., надавав позивачу ОСОБА_1, правничу допомогу на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 04/20 від 02.01.2020 року (т.1 а.с.105)

Як вбачається з п.4 вказаного договору, загальна сума за цим договором яку клієнт зобов'язується виплатити адвокату за надання останнім послуг, передбачених п.1 цього договору, визначається сторонами договору на підставі складеного розрахунку.

Згідно розрахунків оплати витрат на правову допомогу який є додатком №1 до Договору про надання правової допомоги №04/20 від 02.01.2020 року загальна вартість допомоги становить 12 тисяч гривень.

В судовому засіданні встановлено, що адвокат Данич О.С., надавав відповідачу ОСОБА_2, правничу допомогу на підставі договору про надання професійної правничої допомоги без номеру від 01.03.2020 року (т.1 а.с.110)

Як вбачається з п.4.2 вказаного договору, загальна сума за цим договором яку клієнт зобов'язується виплатити адвокату за надання останнім послуг, передбачених цим договором, визначається за домовленістю сторін.

Згідно розрахунків оплати витрат на правову допомогу який є додатком Договору про надання правової допомоги без номеру від 01.03.2020 року загальна вартість допомоги становить 12 тисяч гривень.

Враховуючи час, затрачений адвокатами Жилінським О.В., та Данич О.С., на підготовку процесуальних документів, надання консультацій довірителю з питань цивільного та цивільно-процесуального законодавства, що стосується предмету спору, представництва інтересів довірителя в суді, складність справи, обсяг та якість виконаних робіт, значення цієї справи для осіб які є сторонами у справі, розмір витрат, пов'язаних з професійною правничою допомогою адвокатів, в загальній сумі по 12 000 гривень є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами у цій справі.

Проте оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. То пропорційно задоволеним позовним вимогам необхідно і вирішити понесені сторонами (позивачем і відповідачем) витрати на правничу допомогу, і тому необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 6000,00 гривень. А також з стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 6000,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивач при поданні позовної заяви до суду звільнений від сплати судового збору оскільки має посвідчення 1 категорії серії А №004648 - учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково. То з відповідача на користь держави підлягає стягненню 908,00 гривень.

Керуючись статтями 258 - 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати транспортний засіб автомобіль марки RENAULT 19 EUROPA, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ вартості автомобіля марки RENAULT 19 EUROPA, державний номерний знак НОМЕР_1, що є спадщиною після померлого ОСОБА_3 в розмірі 28 056,06 гривень на користь ОСОБА_1, залишивши у власності ОСОБА_2 транспортний засіб марки RENAULT 19 EUROPA, державний номерний знак НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 6000,00 гривень

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 6000,00 гривень

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд Київської області. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв'язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 12.05.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_3, адреса проживання: АДРЕСА_5.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_4, адреса проживання: АДРЕСА_2.

Третя особа - Державний нотаріус Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіна Олена Олександрівна, адреса місця знаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, вул. 77-ї Гвардійської дивізії, буд.3.

Суддя Т. О. Малишенко