Провадження № 2/522/2578/21
Справа № 522/8996/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

До суду 27 травня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 пред`явлений до ОСОБА_2 , за яким просила змінити розмір аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітніх доньок у розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, до досягнення кожною дитиною повноліття.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 13 вересня 2008 року між нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що 13.09.2008 року Першим Приморським відділом ДРАЦС ОМУЮ зроблено актовий запис №681. Від даного шлюбу, у сторін народилось двоє доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2015 року, яке набрало законної сили 23.10.2015 року. Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2015 року з ОСОБА_2 на її користь стягуються аліменти на утримання доньок у розмірі по 1000 грн. на кожну дитину щомісячно. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року було змінено рішення суду 1ї інстанції від 27.11.2015 року, зменшено розмір аліментів, а саме вирішено стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі по 700 грн. на кожну дитину щомісячно.

Посилалась на те, що згідно ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У період із 01.01.2019 року по 30.06.2019 року прожитковий мінімум для дитини віком від 06 до 18 років становить 2027 грн., тобто мінімальний гарантований розмір аліментів складає 1013, 5 грн.. Отже, вважає, що розмір аліментів, установлений 23.03.2016 року рішенням апеляційного суду Одеської області у сумі 700 грн. щомісячно на кожну дитину на теперішній час не відповідає вимогам закону та має становити, виходячи із віку дітей ( ОСОБА_3 8 років, ОСОБА_4 7 років), не менше 1013,50 грн.. За викладеного, вважає, що визначений судом розмір аліментів має бути змінений.

Ухвалою суду від 31.05.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 21.06.2019 року.

Через неявку сторін розгляд справи 21.06.2019 року був відкладений.

У період із 11.07.2019 року по 18.02.2020 року матеріали цивільної справи перебували на розгляді в судді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу суду 1ї інстанції про відкриття провадження у справі.

Після повернення матеріалів цивільної справи до суду 1ї інстанції, справа була призначено до розгляду на 16.03.2020 року.

Через неявку сторін розгляд справи 16.03.2020 року був відкладений.

Ухвалою суду від 15.06.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до розгляду по суті на 16.09.2020 року.

У судовому засіданні 16.09.2020 року була присутня представник позивача адв. ОСОБА_6 , яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Розгляд справи був відкладений на 02.12.2020 року у зв`язку з першою неявкою відповідача та заявлення ним клопотання про відкладення.

Розгляд справи 02.12.2020 року був відкладений на 27.01.2021 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

У судове засідання 27.01.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Від представника позивача до суду надійшла заява, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач причину неявки суду не повідомив, жодних клопотань та заяв по суті справи не подавав.

У відповідності до ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року по справі N 361/8331/18 виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на належне сповіщення сторін про розгляд справи, суд ухвалив розглядати справу згідно ч.1 ст.223 ЦПК України за відсутності сторін, сповіщених належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

Суддя з 01.02.2021 року перебувала у відпустці, тому датою складання повного тексту даного рішення суду є 02.02.2020 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 13 вересня 2008 року між позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що 13.09.2008 року Першим Приморським відділом ДРАЦС ОМУЮ зроблено актовий запис №681 (а.с.3).

Від даного шлюбу, у сторін народилось двоє доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 28.01.2011 року), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 26.10.2012 року) (а.с.4-5).

Шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2015 року, яке набрало законної сили 23.10.2015 року (справа №520/10696/15) (а.с.6).

Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2015 року (справа №522/14485/15-ц) із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання доньок у розмірі по 1000 грн. на кожну дитину щомісячно, включно до досягнення дітьми повноліття (а.с.7).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року рішення суду 1ї інстанції від 27.11.2015 року було змінено, а саме вирішено зменшити присуджений розмір аліментів та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі по 700 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15.07.2015 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.8-10).

Виконавчі листи №№ 522/14485/15-ц, видані Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі по 700 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15.07.2015 року і до досягнення дітьми повноліття, перебувають на виконанні в Другому Київському відділі ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області (номер виконавчих проваджень: 53505151 та 53505083).

З заявою про здійснення розрахунку заборгованості по аліментам із розрахунку того, що мінімальний розмір аліментів на теперішній час не може бути менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивачка звернулась до відділу ДВС, проте листом від 14.12.2018 року в здійсненні перерахунку їй було відмовлено із посиланням на те, що питання про зміну розмірів аліментів вирішується лише судом. Та ними виконується те рішення суду (рішення апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року), яке набрало законної сили.

Також із заявою про видачу судового наказу про збільшення розміру аліментів позивачка зверталась до Приморського районного суду м. Одеси, проте ухвалою суду від 13.05.2019 року (справа №522/7848/19) у видачі такого наказу було відмовлено (а.с.13).

Звертаючись до суду з дійсним позовом позивачка посилалась на те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду апеляційної інстанції від 23.03.2016 року, фактично не відповідає мінімальному розмірі аліментів для дітей відповідного віку. А тому просила змінити розмір аліментів та стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх доньок у розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, до досягнення кожною дитиною повноліття.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 .04.2001р. № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу одержує в натурі.

Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст. 184 СК України).

У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Зазначена правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2018 року (по справі № 640/16750/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з дійсним позовом позивачка фактично посилалась на те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду апеляційної інстанції від 23.03.2016 року, не відповідає мінімальному розмірі аліментів для дітей відповідного віку. А тому просила змінити розмір аліментів та стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх доньок у розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, до досягнення кожною дитиною повноліття

Між тим, судом не встановлено обставин, передбачених ст. 192 Сімейного кодексу України, для зміну розміру аліментів, визначених рішення суду апеляційної інстанції від 23.03.2016 року.

Позивачем не надано будь-яких доказів щодо зміни її матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із сторін. А також відомостей щодо наявності у відповідача будь-якого стабільного заробітку матеріали справи не містять, а позивачем не надано.

За викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Між тим суд звертає увагу, що змінами до ч. 2 ст. 182 СК України, які було внесено Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, було збільшено мінімальний розмір аліментів з 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (набрав чинності 28.08.2018 року) частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Верховний суд у постановах від 20 червня 2019 року в справі № 61-51сво18 та від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 визначив, що аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Проте зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, НЕ Є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для нового рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки цей розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. І в даному випадку, навіть якщо у рішенні суду при визначенні розміру аліментів є посилання на їх мінімальну межу (наприклад, 30% від прожиткового мінімуму) чи він визначений у твердій грошовій сумі на рівні, що є меншим ніж 50 % від прожиткового мінімуму, це НЕ МОЖЕ бути підставою для відмови державним виконавцем в перерахунку розміру аліментів не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку після набрання чинності Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 року, тобто з 28.08.2018 року.

Нове судове рішення у даному випадку не потрібно.Отже, при зміні законом мінімального розміру аліментів (збільшенні його розміру до не менше ніж 50 % починаючи з 28.08.2018 року) окремий позов подавати не потрібно розмір аліментів повинен змінюватися та нараховуватися державним виконавцем автоматично.

Судові рішення відповідно до статті 124 Конституції України є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення ( поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Даних щодо закінчення виконавчого провадження, чи визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку зі скасуванням судового рішення на підставі якого видано такий документ матеріали справи не містять.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

За викладеного суд вбачає, що позивач фактично просить перерахувати існуючий розмір аліментів та щоб останній був не нижче мінімального розміру аліментів, визначеного законодавством, проте звернулась до суду у порядку, що не відповідає положенням чинного законодавства, а саме у вигляді позову замість скарги (згідно ст. 447 ЦПК України).

Керуючись ст.. 141, 142, 180-184, 191, 192 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 30, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 95, 133, 141, ч.1, 3 ст. 223, ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354, 447, 451 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ) про збільшення розміру аліментів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 02.02.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.