Справа № 509/1492/21
31 травня 2021 року смт.Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Панасенка Є.М.,
за участю секретаря судового засідання: Мочернюк В.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/1492/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
01.04.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до записів з домової книги для прописки громадян. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб було розірвано, про що 05.06.2010 року зроблено актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів № 110, відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 08.09.2011 року. Після розірвання шлюбу відповідач за вказаною адресою не проживає більше 10 років, хоча зареєстрований, за весь цей час добровільно не виявив бажання знятися з реєстрації. Позивач оплачує всі комунальні платежі, натомість відповідач не проживає в даному домоволодінні, не оплачує рахунки, в утриманні житла участі не бере і взагалі будинком не цікавиться, хоча позивач не чинила перешкод в користуванні будинком. Відповідач не несе тягар утримання житла та порушує право позивача, як власника нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном, в зв`язку з чим вона звернулася з позовом до суду.
12.04.2021 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим причинам, відзив суду не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом публікації оголошень про виклик до суду на офіційному вебпорталі Судової влади України.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2021 року на підставі дублікату договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. від 26.03.2007 року за № 1442, серія та номер 1023, виданий 09.09.2011 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на Ѕ житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10,11).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання № 26 від 17.03.2021 року виданої Дальницькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15.12.1992 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 31.03.2021 року, складеним депутатом Дальницьког ОТГ, в житловому будинку, який належить ОСОБА_1 згідно будинкової книги на житловій площі будинку зареєстровані наступні мешканці: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час перевірки дійсно проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та зазначено висновок, відповідно до якого ОСОБА_2 дійсно не проживає за даною адресою: по АДРЕСА_1 , з 2010 року.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
А відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 вказаного кодексу наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. В свою чергу доказами, що відповідач не проживає в спірному приміщенні, можуть бути зокрема:
правовстановлюючі документи, які підтверджують факт власності спірним майном;
довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих;
матеріали судових або виконавчих проваджень;
документи про створення іншої сім`ї;
трудові контракти відповідача в іншій місцевості;
договори орендованого помешкання відповідачем у іншій місцевості / оплата комунальних послуг;
листи / телеграми з іншого регіону тощо.
Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Засадними принципами цивільного судочинства, як відомо, є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову, доводиться їхня достатність та переконливість.
Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.
Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Стаття 391 ЦК України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Право громадян на житло передбачено ст. 10 Житлового кодексу УРСР.
Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відтак, на підставі наданих доказів судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який було розірвано, про що 05.06.2010 року зроблено актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів № 110, відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 08.09.2011 року (а.с. 9).
26.03.2007 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачем заявлено вимогу про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_2 , відтак враховуючи, що судом встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності лише на Ѕ житлового будинку, тобто позивачем не надано жодних належних доказів щодо власника іншої частки будинку, позиція по справі якого обов`язково має бути розглянута та врахована судом.
Крім того, при зверненні до суду із позовом, позивач посилалася на те, що відповідач не проживає у спірному будинку більше десяти років і на підтвердження цього факту надала суду копію акта про обстеження житлово-побутових умов проживання, тобто фактичне не проживання відповідача за спірною адресою. Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було.
Таким чином, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити рішення суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Головуючий: Є. М. Панасенко