Справа №478/414/21 пров. №2/478/152/2021
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2021 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Фалій В.В.

позивача ОСОБА_1

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

В с т а н о в и в:

30.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 20 квітня 2002 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 20 лютого 2007 року було розірвано. Від даного шлюбу мають повнолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час навчається на ІІ курсі Київської Національної академії статистики, обліку та аудиту на денній формі навчання на бюджетній основі. У зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, просила ухвалити судове рішення про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки у зв`язку з продовженням її навчання, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, пояснила, що сама несе весь тягар обов`язку по вихованню та утриманню повнолітньої дочки ОСОБА_2 , яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі, самостійно утримувати дочку студентку не має можливості, оскільки на даний час залишилася без роботи, у зв`язку з реорганізацією управління в якому вона працювала, отримує лише державну допомогу як безробітна, інших видів доходу не має, а відповідач добровільно відмовляється надавати матеріальну допомогу, хоча має таку можливість, тому просила задовольнити заявлені вимоги.

Третя особа - ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Наданий час навчається на другому курсі Національної академії статистики, обліку та аудиту та проживає у гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, її батько - відповідач ОСОБА_3 добровільно відмовляється надавати таку допомогу, хоча має можливість, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. У відповідності до вимог ст.178 ЦПК України, подав до суду відзив на позов, в якому посилаючись на те, що до досягнення повноліття дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він стабільно сплачував аліменти та не ухилявся від свого обов`язку щодо утримання дочки, про що свідчить відсутність заборгованості зі сплати аліментів. На сьогоднішній день він згоден допомагати дочці матеріально, але не у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, оскільки має двох малолітніх дітей від інших шлюбів, а саме синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких він щомісяця сплачує аліменти. Наразі він перебуває у цивільному шлюбі з іншою жінкою, з якою веде спільне господарство і як голова сім`ї забезпечує її та двох її неповнолітніх дітей. Посилаючись на вищевикладене, просив суд стягнути з нього аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_2 , яка продовжує навчання, в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вислухавши доводи позивача, пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України).

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються Главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199, 200, 201 СК України).

Так, ст.199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Зазначений обов`язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання має той з батьків з яким фактично проживає син, дочка, які продовжують навчання, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст.ст.199, 200 СК України обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів, як певний вік (від 18 до 23 років), продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі і наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічні положення закріплені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, в якому роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

До відносин між батьками і дочкою, сином, щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 СК України.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, тобто, розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, визначається з урахуванням матеріального становища сторін, стану здоров`я платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім`ї та інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Матеріалами справи встановлено, що сторони з 20 квітня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20 лютого 2007 року було розірвано, про що складено відповідний актовий запис за №12 (а.с.03).

Від шлюбу мають повнолітню дочку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (копії) серії НОМЕР_1 від 06.11.2002 року (а.с.02).

Повнолітня ОСОБА_2 з 01 вересня 2019 року є студенткою другого курсу освітнього рівня бакалавр денної форми навчання спеціальності «Прикладна статистика та бізнес аналітика» Національної академії статистики, обліку та аудиту ІV рівня акредитації, дата закінчення навчання 30 червня 2023 року (а.с.04, 64).

З довідки виданої Національною академію статистики, обліку та аудиту Державної служби статистики України від 23.04.2021 року №271 вбачається, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) навчається на бюджетній основі на другому курсі денної форми навчання в Національній академії статистики, обліку та аудиту отримує стипендію, розмір якої складає 1300 грн в місяць (а.с.62).

З системно-логічного аналізу викладених вище обставин, слідує, що ОСОБА_2 має право на отримання аліментів у зв`язку з продовженням навчання і до досягнення нею 23 років, та такий обов`язок по утриманню поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч.3 ст.199 СК України).

Сторонами за даною категорією справ можуть бути як позивачем один із батьків, з ким проживає повнолітня дитина, так і самі повнолітні дочка, син, а відповідачем другий з батьків. У тому випадку, якщо позов заявлено одним із батьків, суд може залучити до участі у справі сина, дочку.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість, з пояснень третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні встановлено, що остання дійсно навчається та проживає у гуртожитку в місті Києві.

За такого, у зв`язку із навчанням у вищому навчальному закладі в місті Києві, фактично ОСОБА_2 проживає окремо від позивача ОСОБА_1 .

Виходячи з приписів ч.3 ст.199 СК України, оскільки позивач зі своєю повнолітньою донькою не проживає (доказів протилежного суду не надано), то у неї відсутнє і право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

В силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи зазначене витрати по сплаті судового збору мають бути віднесені на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 03.06.2021 року.

Суддя І.П. Сябренко