Єдиний унікальний номер судової справи №489/2137/21
Провадження № 22-ц/812/2155/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Колосовій О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Миколаївської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., дата складання повного тексту 27 вересня 2021 року у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь», третя особа -Миколаївська міська рада, про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь»( далі ЖКП «Південь») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

в якому просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 16860,00 грн. та середній заробіток за затримку остаточного розрахунку.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 03 вересня 2019 року між нею та Миколаївською міською радою, як власником відповідача, був укладений контракт про призначення її на посаду директора ЖКП ММР «Південь» на строк з 04 вересня 2019 року до 04 грудня 2019 року.

15 листопада 2019 року з метою інформування про бажання припинення контракту, вона направила відповідне повідомлення на ім`я Миколаївського міського голови, але відповіді на яке не отримала.

У зв`язку із цим звернулася до суду з позовом про припинення трудових відносин. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2020 року у справі № 489/492/20 її позовом задоволено та припинені трудові відносини між нею та ЖКП ММР «Південь» з 14 грудня 2019 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Також зазначала, що за період трудових відносин та станом на день подання позову до суду, належна їй заробітна плата виплачена не була.

Посилаючись на вищенаведене та приписи ст. ст.116, 117 КЗпП України, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період з 04 вересня по 04 грудня 2019 року у розмірі 16860 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної з грудня 2019 року по березень 2021 року включно у розмірі 89920 грн.

Ухвалою цього ж суду від 14 липня 2021 року залучено Миколаївську міську раду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року, з врахуванням ухвали суду від 10 листопада 2021 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Стягнуто з житлово - комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 16860 грн. 00 коп., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку в сумі 17000 грн.00 коп., всього 33860 грн.00 коп. без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів та судовий збір у розмірі 287 грн. 76 коп., а на користь держави судовий збір в сумі 168 грн.60 коп.

У задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених вимог та не надання відповідачем доказів на спростування заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, та стягнув на користь останньої з відповідача невиплачену їй при звільнені заробітну плату в повному обсязі.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд першої інстанції посилався на те, що позивач просила про стягнення середнього заробітку за весь період затримки починаючи з 05 грудня 2019 року по дату ухвалення судом рішення, що більше ніж в сім раз перевищує розмір заборгованої заробітної плати. При цьому, з цим позовом позивач звернулася у квітні 2021 року, тобто через рік і чотири місяці після звільнення, що істотно вплинуло на розмір середнього заробітку.

З врахуванням наведеного та з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір компенсації в 17000 грн.00 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, третя особа Миколаївська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що суд першої інстанції помилково не врахував висловлену третьою особою позицію щодо предмету спору, викладену у поясненнях до позовної заяви, тим самим неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому просила про скасування цього рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені вимог позивача.

Так, міська рада у апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до Статуту ЖКП ММР «Південь» питання забезпечення оплати праці працівників належить до компетенції безпосередньо підприємства. Всі питання діяльності підприємства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції власника, вирішує директор, який за умовами контракту зобов`язаний забезпечити своєчасне і повне внесення платежів до бюджету та недопущення заборгованості по заробітній платі.

У період з 04 вересня 2019 року до 04 грудня 2019 року саме позивач перебувала на посаді директора підприємства та мала забезпечити своєчасну та у повному обсязі виплату заробітної плати, недопущення заборгованості із заробітної плати на підприємстві. До того ж фактично на вказаній посаді вона перебувала до 10 вересня 2020 року, з чим не була позбавлена можливості вжити відповідних заходів для усунення заборгованості по заробітній платі.

Крім того, ні доказів наявності відповідної заборгованості по заробітні платі перед позивачем, ні доказів неможливості її погашення у період перебування позивача на зазначеній посаді, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, позивач разом з позовною заявою не надала.

А відтак, на думку міської ради, оскільки відсутні докази наявності заборгованості по заробітній платі, то не зрозуміло про стягнення якого середнього заробітку за час затримки розрахунку може йти мова.

Більш того, наданий позивачам розрахунок не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Також міська рада у апеляційній скарзі посилається на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а тому строк пред`явлення до суду таких позовних вимог обмежується трьома місяцями з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, що відповідає судовій практиці викладеній у постанові Верховного суду від 27 січня 2020 року №682/3060/16. А у разі не здійснення такого розрахунку з наступного дня після звільнення працівника починається відлік часу затримки розрахунку.

За твердженнями апелянта, позивач про виниклу заборгованість (у випадку її наявності) повинна була дізнатися 04 грудня 2019 року (в день припинення трудових відносин), або хоча би з дня набрання законної сили рішенням Ленінського районного суд м. Миколаєва від 28 липня 2020 року. Однак, з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у квітні 2021 року.

Отже, позивач звернулася до суду з пропуском тримісячного строку з дня коли дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права на остаточний розрахунок, не зазначивши підстави для поновлення цього строку.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно звернув увагу на доцільність врахування у подібних правовідносинах правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15про необхідність дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності при стягнення відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Правом на подачу відзиву позивач та відповідач не скористалися.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали , просили залишити її без задоволення.

У судове засідання відповідач та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Зважаючи на викладене, розгляд справи проводився за відсутності осіб, які не з`явилися, що не суперечить ч.2 ст.373 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає у повній мірі.

Норми статті 47 КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що розпорядженням Миколаївського міського голови №308рк від 03 вересня 2019 року ОСОБА_1 призначено на подачу директора ЖКП МММР «Південь» з 04 вересня 2019 року на умовах контракту (а.с.11)

03 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та Миколаївською міською радою, як власником ЖКП ММР «Південь», був укладений контракт про призначення позивача на посаду директора ЖКП ММР «Південь» на строк з 04 вересня по 04 грудня 2019 року( а.с.7-10).

04 вересня 2019 року позивач приступила до виконання обов`язків директора ЖКП, про що видала відповідний наказ №1-09 (а.с.12).

15 листопада 2019 року, з метою інформування про бажання припинення контракту, позивач направила відповідне повідомлення на ім`я Миколаївського міського голови, яке залишилося без відповіді.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2020 року у справі № 489/492/20 припинені трудові відносини між ОСОБА_1 та ЖКП ММР «Південь» з 04 грудня 2019 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України( а.с.15-17).

Із змісту цієї позовної заяви вбачається, що за період трудових відносин з 04 вересня по 04 грудня 2019 року належна позивачу заробітна плата, виходячи з місячного посадового окладу 5620,00 грн. виплачена не була, а тому заборгованість складає 16860,00 грн.

На спростування вказаної позивачем заборгованості відповідач та третя особа доказів суду не надали.

За таких обставин, виходячи з приписів ст. ст. 47, 116 КЗпП України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки не виплаченої заробітної плати за період з 04 вересня по 04 грудня 2019 року в розмірі 16860.00 грн. без утримання податків, страхових внесків та інших обов`язкових платежів.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Більш того, одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Через це, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 17 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Суд дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про недоведеність відповідачем відсутності вини у несвоєчасному розрахунку із позивачем.

За такого, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ЖКП ММР «Південь» середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 04 грудня 2019 року по 27 вересня 2021 року в розмірі 17000 грн. 00 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України, обставинам справи.

При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд правильно виходив із розміру середнього заробітку позивачки, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц|.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п. 2.2. рішення КСУ).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції статті 233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отже, встановивши, що належні ОСОБА_1 суми не були виплачені відповідачем, як при звільненні, так і на час розгляду справи у суді, то колегія суддів приходить до висновку, що передбачений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачкою не пропущений.

А відтак доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з такими вимогами не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме те, що суд не з`ясував обставину того, що позивач була директором цього підприємства і мала забезпечувати своєчасну та в повному обсязі виплату заробітної плати, чи була наявна заборгованість по заробітній платі перед позивачам, та неможливість її погашення у період перебування позивача на цій посаді підлягають відхиленню, оскільки були предметом дослідження судом першої інстанції.

Отже, виходячи з приписів ч. 2 ст. 117 КЗпП України, враховуючи встановлену судом обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та задоволення їх у повному обсязі, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення заробітної плати та покладення на підприємство відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивачки - є безпідставними.

Посилання на практику ВПВС, яка викладена у постанові від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки дана правова позиція не є релевантною до даних правовідносин, що встановлено у справі, яка розглядається.

За такого, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення зазначених позовних вимог є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України та обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 368,374,375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.