ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 646/6241/19

провадження № 22-ц/818/3499/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються: державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Ярошенка В.В.,

зацікавлена особа: Кредитний союз «Регіон»,

зацікавлена особа: старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Лаптикова Дар`я Володимирівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Ярошенка В.В. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04.07.2015, зацікавлені особи: Кредитний союз «Регіон», старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Лаптикова Дар`я Володимирівна, про визнання дій неправомірними та скасування постанови, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2021 року, ухвалене суддею Шелест І.М., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Ярошенка В.В. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04.07.2015, зацікавлені особи: Кредитний союз «Регіон», старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Лаптикова Дар`я Володимирівна, про визнання дій неправомірними та скасування постанови.

В обгрунтування скарги зазначає, що 29 травня 2015 року на підставі виконавчого листа №646/14590/14-ц, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова, він подав до державної виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення на його користь з Кредитної спілки «Регіон» грошових коштів 33 913,88грн. Зазначив, що 03 вересня 2019 року отримав на своє звернення від 13 серпня 2019 року лист за підписом начальника Київського відділу державної виконавчої служби від 29 серпня 2019 року, з якого йому стало відомо, що державним виконавцем 04 липня 2015 року винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, проте сама постанова йому направлена не була, він не отримав виконавчий лист. 29 березня 2019 року йому, з подання старшого державного виконавця цього відділу, стало відомо про втрату виконавчого листа при пересилці. Посилався на те, що постанову від 04 липня 2015 року винесено за його заявою від 29 травня 2015 року поза межами триденного строку, передбаченого законом, а відповідь від 03 вересня 2019 року містить недостовірну інформацію про надходження 04 липня 2015 року до відділу державної виконавчої служби виконавчих листів, оскільки він їх подав саме 29 травня 2015 року. Вказує, що 18 вересня 2014 року на підставі виконавчого листа №646/6491/14-ц відкрито виконавче провадження № 44799784 про стягнення на його користь з Кредитної спілки «Регіон» грошових коштів в розмірі 38 643,97 грн. 07 жовтня 2014 року на підставі виконавчих листів №646/2805/13-ц відкрито виконавчі провадження №№ 45007880, 45007771 про стягнення з Кредитної спілки «Регіон» грошових коштів в розмірі 114,71грн та 4грн. При цьому, ці виконавчі проваджені приєднані до зведеного виконавчого провадження №45007934, яке було на виконанні у Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Таким чином, він мав правомірне очікування, що за виконавчим листом №646/14590/14-ц, який він пред`явив до виконання 29 травня 2015 року, також буде відкрито виконавче провадження. Вважав, що у нього є право на вибір між державними виконавчими службами для проведення виконавчих дій щодо виявлення майна та грошових коштів та звернення на їх стягнення. У нього відсутній обов`язок зазначити майно боржника в заяві про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, у державного виконавця не було правових підстав для відмови йому у відкритті виконавчого провадження.

Просив суд скасувати постанову, яка була прийнята державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області (Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції) Ярошенко В.В., про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04 липня 2015 року за виконавчим листом №646/14590/14-ц Червонозаводського районного суду м. Харкова про стягнення з Кредитної спілки «Регіон» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 33 913,88грн. та визнати цю постанову винесеною з порушенням строку встановленого частиною 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» - неправомірною.

Також просив зобов`язати державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 646/14590/14-ц від 15 травня 2015 року, виданим Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення на користь ОСОБА_1 з Кредитної спілки «Регіон» грошових коштів в розмірі 33 913,88грн., поновити строк на подання скарги.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги, окрім доводів викладених у скарзі, зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, а саме самостійно витребував не маючі відношення до даної справи докази, дослідив їх в судовому засіданні та поклав їх в основу оскаржуваного судового рішення. Висновки суду про знищення матеріалів виконавчого провадження №48669330 не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що виконання судового рішення пов`язується із фактичним місцезнаходженням боржника або його майна, а не з адресою, зазначеною у виконавчому документі і яка може змінитися за період з видачі виконавчого документа і до фактичного пред`явлення його до виконання.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником не пропущено строк на звернення до суду зі скаргою. Натомість підстав для її задоволення не вбачається виходячи із її недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.448 ЦПК України).

Отже, право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Виходячи з аналізу вказаної норми права норм права, слід дійти висновку, що право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод, законних інтересів.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 16 постанови «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року за № 6, строки звернення заявника зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 29 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції із заявою про прийняття до виконання виконавчих листів у справі № 646/14590/14-ц про стягнення на його користь з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 33 913,88грн., а також 4160,87грн.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 48669330 від 04 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 646/14590/14-ц, виданого 15 травня 2015 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з Кредитної спілки «Регіон» на користь ОСОБА_1 33 913,88грн. на підставі пункту 4 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» - пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

ОСОБА_1 заявив про поновлення строку на подання скарги посилаючись на те, що 03 вересня 2019 року він отримав лист за підписом начальника Київського відділу державної виконавчої служби від 29 серпня 2019 року, з якого йому стало відомо, що державним виконавцем 04 липня 2015 року винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення такого строку.

Так, за змістом ч.4 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Колегією суддів встановлено, що 29 серпня 2019 року Київським ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області надавалась відповідь на заяву ОСОБА_1 , із змісту якої вбачається, що 04 липня 2015 року державним виконавцем відділу Ярошенко В.В. було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №48669330 з виконання виконавчого листа №646/14590/14-ц від 15 травня 2015 року, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова. При цьому, звернуто увагу на те, що строк збеігання виконавчих проваджень становить три роки. Виконавчі провадження, строк зберігання яких сплив, підлягають знищенню. Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що відкрити виконавчі провадження, де стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником є КС «Регіон», на виконання Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області не перебувають.

Як зазначає скаржник, вказану вище відповідь ним було отримано 03 вересня 2019 року, що не спростовується матеріалами та справи та не заперечується учасниками справи.

Зі скаргою ОСОБА_1 звернувся до суду 09 вересня 2019 року, тобто в межах десятиденного строку.

Враховуючи наведене, висновку про звернення ОСОБА_1 із цією скаргою у встановлений законом десятиденний строк, суд першої інстанції дійшов з додержанням норм матеріального, процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, порушення норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду в цій частині в порядку ст.376 ЦПК України не встановлено.

Що стосується розгляду скарги по суті, то суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник посилався на те, що постанову, яка була прийнята державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області (Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції) Ярошенко В.В., про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04 липня 2015 року за виконавчим листом №646/14590/14-ц Червонозаводського районного суду м. Харкова про стягнення з Кредитної спілки «Регіон» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 33 913,88грн. є неправомірною. Вказує, що за його заявами від 17 вересня 2014 року та 03 жовтня 2014 року про примусове виконання рішень Червонозаводського районного суду м. Харкова по справам №646/6491/14-ц, 646/2805/13-ц про стягнення сум з КС «Регіон» відкриті виконавчі провадження №44799784, 45007880 саме державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, а тому у державного виконавця були підстави і для відкриття виконавчого провадження за його заявою від 29 травня 2015 року про прийняття до виконання виконавчого листа у справі №646/14590/14-ц про стягнення на його користь з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 33 913,98 грн.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, в тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно положень частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частино 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) визначені вимоги до виконавчого документа, а саме, у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до положень ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з`ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Згідно з пунктом 3,5 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 20 Закону України «Про виконавче провадження».

У статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) наведені підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Так, згідно п. 4 ч.1 вказаної статті державний виконавець, поміж іншого, відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

Аналіз вказаних вище вимог Закону дозволяє дійти висновку, що державний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, в іншому випадку державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. У свою чергу, місце виконання визначається, якщо боржником є юридична особа, виходячи із місцезнаходження його постійно діючого органу або майна.

Як вбачається із змісту заяви ОСОБА_1 від 29 травня 2015 року про прийняття до виконання виконавчого листа №646/14590/14-ц, ОСОБА_1 зазначив місцезнаходження боржника КС «Регіон»: м. Харків, вул. Червоношкільна набережна, 2, яка за територіальністю віднесена до Основ`янського ВДВС ХМУЮ (на час пред`явлення виконавчого документу до виконання).

З урахування викладеного суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що дії державного виконавця Ярошенко В.В. щодо винесення постанови про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №646/14590/14-ц, виданого 15 травня 2015 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 33 913,88грн. з підстав п4. ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) є правомірними.

Доводи ОСОБА_1 , що за його заявами від 17 вересня 2014 року та 03 жовтня 2014 року про примусове виконання рішень Червонозаводського районного суду м. Харкова по справам №646/6491/14-ц, 646/2805/13-ц про стягнення сум з КС «Регіон» відкриті виконавчі провадження №44799784, 45007880 саме державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, а тому у державного виконавця були підстави і для відкриття виконавчого провадження за його заявою від 29 травня 2015 року про прийняття до виконання виконавчого листа у справі №646/14590/14-ц про стягнення на його користь з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 33 913,98 грн. висновків суду не спростовують.

Посилання ОСОБА_1 на те, що оскаржувана постанова ухвалена державним виконавцем із порушенням триденного строку передбаченого ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови 04 липня 2015 року) не є безумовною підставою для її скасування та не спростовує висновків суду щодо її правомірності.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що дії приватного виконавця відповідали вимогам закону.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Процесуальних порушень, які були б обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції чи призвели б до неправильного вирішення справи апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна