РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/2682/20

Провадження № 2/293/428/2021

22 січня 2021 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді:Лось Л.В.

за участю секретаря судового засідання: Ничипорук Н.А.

представників сторін:

від позивача: Богданович В.В.,ордер. серія ЖТ № 072598 від 11.01.2021 (в судовому засіданні від 12.01.2021)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Черняхів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області (місце знаходження: вул. Миру, 5) с.Пекарщина, Черняхівський р-н, Житомирська обл., 12330) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

Процесуальні дії по справі.

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, відповідно до змісту якого просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області від 18.11.2020 року № 30-к та поновити позивача на посаді працівника з благоустрою з 19.11.2020 ;

- стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.11.2020 до моменту винесення рішення суду;

- стягнути з відповідача 5000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою від 18.12.2020 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи суд поставив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Розгляд справи по суті суд призначив на 12.01.2021 року.

12.01.2021 представник позивач ОСОБА_2 на адресу суду подала заяву про зменшення позовних вимог на суму моральної шкоди 5000,00грн, в решті позовних вимог підтримала позов та просила справу у подальшому розглядати за її відсутності (а.с 30).

12.01.2021 відповідач подав заяву про часткове визнання позовних вимог, за змістом якої визнав позовні вимоги в частині поновлення на роботі позивача та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогул. Разом з тим просив розглядати справу за його відсутності (а.с.31).

В судовому засіданні 12.01.2021 в порядку ст. 240 ЦПК України суд, оголосив перерву до 13.01.2021.

Ухвалою від 13.01.21 суд відклав розгляд справи по суті на 22.01.2021.

12.01.2021 відповідач подав заяву про часткове визнання позовних вимог, за змістом якої визнав позовні вимоги в частині поновлення на роботі позивача та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогул. Просив розглядати справу за його відсутності. До поданої заяви відповідач надав довідку про середній заробіток позивача (а.с. 44-45).

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона перебувала в трудових відносинах із відповідачем з 02.01.2013 та відповідно до розпорядження сільського голови № 30к від 18.11.2020 була звільнена з займаної посади за невиконання службових обов`язків з 19.11.2020.

Зокрема позивач вказує, що відповідач в оскаржуваному розпорядженні не зазначив підстав та норм чинного законодавства, які стали підставою для звільнення позивача із займаної посади. Вважає, що накладення відповідачем адміністративного стягнення у вигляді звільнення не відповідає вимогам закону та суперечить документам, які були предметом службового розслідування.

Зазначає, що у розпорядженні зазначено, що на підставі поданих нею документів, які засвідчують поважність причини невиконання службових обов`язків, а саме щодо її звільнення, сільський голова підтвердив, що всі подані позивачем документи свідчать про поважність причини відсутності на роботі з 28.10.2020 року по 05.11.2020 року. Позивач зазначає, що вказані протиріччя розпорядження свідчать про його незаконність та упередженість. Також у розпорядженні не зазначено підстав звільнення.

В судовому засіданні 12.01.2021 представник позивача заявила клопотання про зменшення розміру позовних вимог, зменшивши позовні вимоги на суму заявленої до стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00грн (а.с.30 ).

Відповідно до приписів п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у ст.43 цього кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог не суперечить нормам законодавства, не порушує будь-чиї права та інтереси, тому суд приймає останню до розгляду.

За вказаних обставин спір вирішується з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні від 12.01.21 представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог. Просила поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді працівника з благоустрою з 19.11.2020 та стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. Також зазначила, що звільнення було незаконним з тих підстав, що невиконання посадових обов`язків не є підставою для звільнення працівника та розірвання трудового договору, а є підставою для застосування дисциплінарного стягнення.

У судове засідання від 13.01.21 та від 22.01.21 позивач та представник позивача не з`явились. Про час та місце розгляду справи позивач повідомлений своєчасно на належним чином. У поданій до суду заяві від 12.01.21 представник позивача просила розгляд справи здійснювати без її участі.

Відповідач в судові засідання не з`явився, надав до суду заяву про часткове визнання позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до приписів п.1ч.2 ст.49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у ст.43 цього кодексу, позивач вправі відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог ), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Встановивши, що заява відповідача про часткове визнання позову не суперечить нормам законодавства, не порушує будь-чиї права та інтереси, суд приймає таку до розгляду.

Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, було створено сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні від 22.01.2021 відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд підписав рішення суду.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

02.01.2013 ОСОБА_1 зарахована на посаду робітника з благоустрою Пекарщинської сільської ради на підставі розпорядження сільського голови від 02.01.2013 № 1

Розпорядженням сільського голови Пекарщинської сільської ради за №30-к від 18.11.2020 ОСОБА_1 звільнено з 19.11.2020 року з посади працівника з благоустрою Пекарщинської сільської ради. Підставою для звільнення вказано п.2 ст. 147 КЗпПУ, тобто порушення трудової дисципліни.

Перед виданням розпорядження відповідач відібрав у позивача пояснювальну записку від 18.11.2020 за фактом відсутності на роботі у період з 26.10.2020 по 05.11.2020 , до якої позивач долучила: заяву голові Пекарщинської сільської ради про надання відпустки на поховання свекрухи ОСОБА_3 ; виписний епікриз №1819 відносно ОСОБА_1 в підтвердження того, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Черняхівському ТМО з 28.10.2020 по 03.11.2020 з ознаками інфекційного захворювання COVID-19 (а.с. 10,14)

Позивач на підтвердження поважності причин відсутності на роботі долучила до матеріалів справи заяву від 26.10.2020 про надання відпустки з 26 по 28.10.2020, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 29.10.2020, а також довідку про те, що 03.11.2020 за результатами аналізу № 62234 у позивача було підтверджено інфекційне захворювання COVID-19, за даними позивача з 04.11.2020 по 13.11.2020 позивачка перебувала на повній самоізоляції (а.с. 15,17,16).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

З огляду на предмет та підстави позову у даній справі, підставою, що підлягає доказуванню є факт порушення позивачем трудової дисципліни, що стало підставою її звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконному звільненні, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як звільнення.

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Так, ст.140 КЗпП України передбачено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту (ст. 141 КЗпП України).

Згідно трудового законодавства при накладенні дисциплінарних стягнень існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб застосування дисциплінарного стягнення було законним. Дотримання цих умов, з одного боку, надають право роботодавцю накласти на працівника дисциплінарне стягнення, з іншого - виступають гарантіями для працівника від порушень його прав.

Підставою застосування такого заходу стягнення як звільнення є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, а саме у КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов`язків.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Верховний Суд у постанові від 25.06.2018 року у справі №714/395/17 висловив правовий висновок, який полягає в тому, що систематичне порушення трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що у розпорядженні про накладення дисциплінарного стягнення (у даному випадку розпорядження про звільнення з посади позивача ) обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення саме трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини та дата вчинення проступку, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення до позивачу у виді звільнення.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Натомість відповідач будь-яких належних та допустимих доказів, окрім пояснень позивача, відібраного в неї в порядку ст.149 КЗпП України, яке покладено в основу доведеності її вини у вчиненні дисциплінарного проступку у вигляді порушення трудової дисципліни , представник відповідач не надав.

Також матеріали справи не містять відомостей щодо проведення службового розслідування по факту невиконання позивачем трудових обов`язків у період з 26.10.2020 по 05.11.2020.

При цьому суд зазначає, що саме на роботодавця (відповідача) покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували факт винного вчинення позивачем дисциплінарного проступку, за який на нього накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення відповідно до оскаржуваного позивачем розпорядження.

Зважаючи на викладені обставини, а також ураховуючи зміст оскаржуваного розпорядження та обставини, які були покладені в основу останнього, суд дійшов висновку що розпорядження про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення є незаконним, оскільки не відповідає вимогам трудового законодавства саме у частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади позивача за порушення трудової дисципліни.

За змістом ст.150 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

До того ж суд зауважує, що відповідач визнав позовні вимоги у частині визнання незаконним та скасування розпорядження № 30-к від 18.11.2020, поновлення позивача на роботі та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд враховує положення частини четвертої статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Статтею 235 КЗпП України передбачається, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За вказаних фактичних обставин, враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнав частково, таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також зважаючи на те що відповідач не довів наявності підставі для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з займаної посади за порушення трудової дисципліни, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині визнання незаконним та скасування розпорядження № 30-к від 18.11.2020 та поновлення позивача на роботі з 19.11.2020.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.11.2020 , суд дійшов наступного висновку.

Приписами ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 судам роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ч.1ст.27 зазначеного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 вказаного Порядку).

Згідно п.8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки відповідача від 12.01.2021 за №3, середній заробіток ОСОБА_1 в розрахунку на один робочий день становить 123,12грн (а.с. 45).

Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з 19.11.2020 року по час постановлення рішення у справі 22.01.2021 року (включно) становить 44 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 123,12грн грн. (середньоденна заробітна плата) х 44 (робочі дні в період вимушеного прогулу) = 5417,28 грн

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення із Пекарщинської сільської ради середнього заробіток за час вимушеного прогулу є обгрунтованою та підлягає задоволенню у сумі 5417,28 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення від 18.11.2020 № 30-к, поновлення позивача на займаній посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач вимоги в частині стягнення моральної шкоди зменшив до 0,00грн , відповідно такі не є предметом розгляду суду.

Розподіл судових витрат

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Частинами 1, 6 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивач ОСОБА_1 у порядку п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимогу про поновлення на роботі та за вимогу про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим в порядку ст.141 ЦПК України судового збір підлягає стягненню із відповідача в дохід держави.

Відповідно до вимог статті 430 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження № 30-к Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області від 18.11.2020 «Про звільнення з посади працівника з благоустрою ОСОБА_1 » .

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді працівника з благоустрою Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області з 19.11.2020.

4. Стягнути з Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області ( вул.Миру, 5, с. Пекарщина Черняхівський район, Житомирська область, 12331, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.11.2020 по 22.01.2021 у розмірі 5417,28 грн (п`ять тисяч чотириста сімнадцять гривень 28 копійок)

5. Стягнути з Пекарщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області у дохід держави судовий збір у розмірі 1680,00 .

6. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця звернути до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Пекарщинська сільська рада Черняхівського району Житомирської області (адреса: 12331, Житомирська область, Черняхівський район, с.Пекарщина, вул. Миру, 5 )

Суддя: Л.В. Лось