РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року

м. Рівне

Справа № 2-4036/11

Провадження № 22-ц/4815/67/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого: Гордійчук С.О.

суддів: Ковальчук Н.М., Боймиструка С. В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2012 року, постановлене у складі судді Кучиної Н.Г., у м. Рівне , справа № 2-4036/11

в с т а н о в и в :

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив: змінити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити місце її проживання з ним; припинити право ОСОБА_1 на отримання аліментів, які стягнуті з нього на її користь рішенням Рівненського міського суду у справі № 2-6016/05 р. на дочку ОСОБА_3 .

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, дочку ОСОБА_3 залишено на проживання з матір`ю. Після розлучення ОСОБА_1 разом з донькою переїхали проживати до своєї матері в с.Оженин Острозького р-ну Рівненської обл. Оскільки, він є батьком дочки ОСОБА_3 тому вважає, що може створити для неї більш кращі умови виховання та проживання, оскільки відповідачка створила нову сім`ю, народила ще одну дитину і вітчим ОСОБА_3 відноситься не неї, як до чужої дитини. В свою чергу відповідачка, з метою зберегти свою сім`ю, не приділяє належної уваги неповнолітній ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2012 року у складі судді Кучиної Н. Г. позов задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Припинено стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягувалися згідно з рішенням Рівненського міського суду № 2-6016/05р від 23 листопада 2005 року.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2012 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права посилаючись на те, що її не було повідомлено про судове засідання, яке відбулося 02 лютого 2012 року, а лист із судовою повісткою повернуто до суду за закінченням терміну зберігання. В документах, поданих нею до суду, вона зазначала, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а зареєстрована за іншою адресою. Її мати, яка проживає за адресою її реєстрації, має психічні хвороби і не зовсім усвідомлює суть документів, тому жодного разу не повідомляла її про отримання судових повісток. Вона не отримувала заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2012 року поштою, а дізналася про його існування лише 24 травня 2019 року, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження № 11087894.

Вказує на порушення судом норм матеріального права, оскільки судом не було з`ясовано чи має самостійний дохід позивач та не прийняв до уваги, що на момент розгляду справи він не працював та не мав постійного місця проживання, що суперечить інтересам дитини. Крім того, судом не враховано, що батько самовільно, нікого не повідомивши, забрав дитину зі школи у м. Остріг та перевіз її до м. Рівне. Вважає, що батько скориставшись довірою динити, умовив її деякий час проживати з ним для того щоб припинити стягнення аліментів, а досягнувши мети втратив інтерес та взагалі не спілкувався з дочкою.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам не відповідає.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.09.2001 року.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Рівненського міського суду в 2005 році шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, дочку ОСОБА_3 залишено на проживання з матір`ю.

Після розлучення ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 переїхали проживати в с.Оженин Острозького р-ну Рівненської області де і була зареєстрована 08.04.2005.

Рішенням Рівненського міського суду від 23.11.2005 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.06.2005 та до повноліття дитини.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-1889 від 22.12.2011р., визнано за доцільне залишити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на проживання і виховання її батьку ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц(провадження № 14-327 цс18).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно з частинами першою, третьою статті 160 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення судом) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення судом) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із частинами 4 і 5 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки і піклування та його письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Згідно із статтею 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Убачається, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення підстав вважати, що ОСОБА_2 мав стабільний та самостійний дохід та зможе забезпечити належний рівень проживання дитини немає. Будь-які належні та достатні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні. Навпаки, станом на травень 2011 року наявна заборгованість по аліментах в сумі 33272,60 грн.

Крім того, на підставі наявних у матеріалах справи доказів суд вважає установленим, що з моменту припинення спільного проживання сторін та до квітня 2011 року малолітня ОСОБА_3 проживала з матір`ю, а фактична зміна її місця проживання відбулася без згоди матері за одноособового волевиявлення батька ОСОБА_2 , який не повернув дитину за її постійним, на той час, місцем проживання.

При цьому, суд першої інстанції в цій справі не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та Конвенції про права дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, оскільки матеріали справи не містять даних щодо наявності обставин, за яких проживання дитини з батьком буде відповідати інтересам дитини.

Не встановлено таких обставин і судом апеляційної інстанції.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють підстави та порядок визначення місця проживання неповнолітньої дитини, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

З огляду на викладене та враховуючи, що на дату розгляду спору апеляційним судом, ОСОБА_3 досягла повноліття та наділена правом самостійно визначати з ким з батьків їй проживати, підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, понесені відповідачем судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 670,50 грн. підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, ст.161 СК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2012 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання малолітньої дитини та припинення права на отримання аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 670,50 грн. судового збору понесеного у зв`язку з преглядом справи у суді за апеляційної інстанці.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.