Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 462/5662/19

провадження № 61-15182св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

Короткий зміст вимог позовної заяви

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка 13 червня 2009 року склала заповіт, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 у рівних частинах ОСОБА_5 та йому.

Зазначав, що він проживав із ОСОБА_4 , вів з нею спільне господарство до дня смерті.

25 липня 2019 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено, оскільки він не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений строк.

Від встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем залежить виникнення його спадкових прав.

У зв`язку з цим просив встановити факт спільного проживання його зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до акту ЛКП «Балатон-409» від 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4 до дня її смерті і вели спільне господарство. Однак суд не взяв до уваги вказаний акт, оскільки на ньому відсутні будь-які відмітки про належну його реєстрацію, у зв`язку з чим неможливо встановити його походження, чи такий акт винесений уповноваженими на це особами та належність фіксування інформації, викладеної у такому акті. Крім того, спільне проживання разом зі спадкодавцем породжує спадкові права лише, якщо таке проживання було однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, однак даною довідкою не підтверджується факт проживання позивача ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також не стверджується, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Відповідно до листа Третьої Львівської державної нотаріальної контори від 02 серпня 2019 року № 1958/02-31 ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, а тому посилання позивача на необхідність встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини з метою прийняття спадщини, як на єдиний спосіб захисту його спадкових прав, є безпідставним, оскільки нотаріальною конторою не оспорюються спадкові права позивача, а лише вказано на те, що ним пропущений строк звернення до нотаріальної контори.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

- згідно із довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Балатон 409» 18 червня 2018 року, ОСОБА_4 до дня своєї смерті була зареєстрована і проживала одна у квартирі АДРЕСА_1 ;

- з огляду на положення статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання позивача за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. У частині третій статті 1268 ЦК України мова йде саме про проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про спільну місця проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки особа незалежно від наявності у неї реєстрації (чи відсутності будь-якої реєстрації) має право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні;

- із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 серпня 2019 року № 1958/02-31 вбачається, що 25 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 червня 2009 року, заява зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1340. При цьому, державний нотаріус Третьої Львівської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У резолютивній частині постанови вказано, що у разі пропуску строку для прийняття спадщини з поважних причин, рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Між тим, у постанові зазначено, що в матеріалах спадкової справи відсутні відомості, які б підтверджували факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_4 ;

- на підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_1 надав копії квитанцій про оплату за спожиті комунальні послуги за період із 2005 до 2014 року та частково 2018 рік у квартирі АДРЕСА_1 ;

- відповідно до акту ЛКП «Балатон-409» від 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4 до дня її смерті і до цього часу вони вели спільне господарство;

- у довідці КП «Управляюча компанія «Надія» від 26 липня 2019 року № 4835 вказано, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований в АДРЕСА_2 , є співвласником, однак за свідченнями свідків не проживає за цією адресою;

- факт смерті ОСОБА_4 виявив ОСОБА_5 , що підтверджується висновком щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання від 06 листопада 2017 року;

- лікарське свідоцтво про смерть від 07 листопада 2017 року № 224 отримав позивач ОСОБА_1 ;

- вищенаведені обставини дають підстави для висновку вважати обґрунтованими позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання позивача ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_3 ;

- крім того, у порушення норм процесуального права суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, на що посилався позивач в апеляційній скарзі.

Аргументи учасників справи

Зміст та доводи касаційної скарги

У жовтні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що:

- апеляційний суд неправильно застосував положення частини третьої статті 1268 ЦК України до спірних правовідносин. Для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Рішенням суду першої інстанції не було встановлено факту постійного проживання позивача зі спадкодавицею на час відкриття спадщини на підставі поданих позивачем доказів. Апеляційний суд у резолютивній частині встановив «факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини у квартирі ...» замість встановлення відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України та факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, який має правове значення (а не факту спільного проживання);

- апеляційний суд, вирішуючи спір дійшов помилкового висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи виключно із того, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 1264 ЦК України замість частини третьої статті 1268 ЦК України. Саме по собі неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права без встановлення апеляційним судом передбачених застосовною нормою права обставин не є підставою для задоволення позову. Апеляційний суд повинен був дослідити на підставі зібраних доказів наявність визначених частиною третьою статті 1268 ЦК України обставин, на які посилався позивач. Обставини фактичного постійного проживання позивача зі спадкодавцем апеляційним судом не були досліджені і встановлені;

- апеляційний суд не навів у мотивувальній частині доводів, за якими він погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції в частині неналежності акту ЛКП «Балатон-409» від 14 грудня 2017 року. Суд першої інстанції не взяв до уваги вказаний акт, відповідно до якого позивач проживав у квартирі на АДРЕСА_4 разом зі спадкодавицею до дня її смерті і вів із нею спільне господарство. Суд першої інстанції відхилив цей акт як доказ, мотивуючи тим, що в даному акті відсутні будь-які відмітки про належну його реєстрацію, а тому неможливо встановити його походження, чи такий акт винесений уповноваженими на це особами та належність фіксування інформації, викладеної у такому акті. Неналежність зазначеного акту як доказу судом встановлено з посиланням на пункт 3.3.1. Інструкції з діловодства у Львівській міській раді та її виконавчих органах, установах, організаціях, комунальних підприємствах, затвердженої рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 21 січня 2011 року № 35;

- у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказував, що акт ЛКП «Балатон- 409» від 14 грудня 2017 року є неналежним доказом, не містить відомостей про постійність проживання позивача із спадкодавицею за зазначеною адресою; дата його підписання (яка вказана в акті членами комісії ЛКП «Балатон») - 11 грудня 2017 року є відмінною від дати складання акту - 14 грудня 2017 року. Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на те, що не підтверджують доводів позивача про постійне проживання зі спадкодавицею інші долучені позивачем до позову письмові документи - довідка КП «Управляюча компанія» Надія» від 26 липня 2019 року та квитанції про оплату комунальних послуг. Відповідач звертав увагу апеляційного суду на те, що довідка КП «Управляюча компанія» Надія» від 26 липня 2019 року не містить жодних відомостей про те, що позивач постійно проживав зі спадкодавицею на момент її смерті у місті Львові; невідоме джерело внесених відомостей у довідку відомостей про непроживання позивача в місті Стрий, оскільки в ній міститься посилання на невизначених «свідків» (не вказано яких свідків); із змісту довідки можна припустити, що позивач не проживає постійно в місті Стрий з 25 липня 2019 року, що не має взагалі правового значення для вирішення спору. Також відповідач звертав увагу, що квитанції про оплату комунальних послуг жодним чином не підтверджують факту постійного проживання позивача із спадкодавицею, адже у всіх квитанціях платником послуг зазначена спадкодавиця, а не позивач, містяться підписи спадкодавиці, а не позивача. Той факт, що відповідні квитанції знаходяться у володінні позивача не свідчить, що позивач постійно проживав із нею, а може свідчити лише про те, що він мав доступ до квитанцій і заволодів ними. Суд апеляційної інстанції не дав оцінки зазначеним доказам та аргументам, не зазначив у постанові, чи він погодився з аргументами відповідача чи відхилив їх, не навів мотивів прийняття або відхилення цих доводів;

- відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначав також, що перед поданням позову про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавицею позивач двічі звертався до Шевченківського районного суду міста Львова із позовними заявами про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Вперше позивач звертався із відповідним позовом 01 жовтня 2018 року, в якому вказував, що проживає і зареєстрований за адресою в АДРЕСА_2 (що спростовує твердження позивача, що він проживав постійно за адресою спадкодавиці). Зазначений позов за заявою позивача залишено без розгляду, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду від 05 лютого 2019 року у справі № 466/7869/18. 27 травня 2019 року позивач вдруге заявив до Шевченківського районного суду міста Львова тотожний позов. Зазначений позов також містить відомості про постійне проживання позивача в місті Стрий. Також цей позов за заявою позивача залишено без розгляду. Зазначені позови ОСОБА_1 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підтверджують, що позивач не проживав постійно із спадкодавицею на час відкриття спадщини, оскільки він вказував у них інформацію про відмінне від спадкодавці місце постійного проживання, повідомляв суд про пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини, мотивуючи тим, що постійно не проживав зі спадкодавицею, однак через хворобу не зміг звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року справу призначено досудового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 05 листопада 2020 року вказано, що підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

За життя, 30 червня 2009 року, ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у рівних частинах ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Відповідно до акту ЛКП «Балатон-409» від 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4 до дня її смерті і вели спільне господарство.

За довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданою ЛКП «Балатон 409» 18 червня 2018 року, ОСОБА_4 до дня своєї смерті була зареєстрована і проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Померла ОСОБА_4 була зареєстрована одна (а. с. 9).

25 липня 2019 року ОСОБА_1 подав до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 червня 2009 року, яка зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1340.

Постановою державного нотаріуса Третьої львівської державної нотаріальної контори від 02 серпня 2019 року № 1958/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. У резолютивній частині постанови вказано, що у разі пропуску строку для прийняття спадщини з поважних причин, рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких мотивів.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17 (провадження № 61-6125св21) зазначено, що «у справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся із позовом про встановлення факту спільного проживання його зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 ;

позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 ;

як встановили суди 30 червня 2009 року, ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у рівних частинах ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

у позовній заяві ОСОБА_1 також стверджував, що заповіт ОСОБА_4 складений на його користь та користь ОСОБА_5 ;

як свідчить аналіз оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не встановлював і не перевіряв, ким є визначений позивачем відповідач

ОСОБА_2 , чи є він спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та чи є інші спадкоємці, які прийняли спадщину після її смерті.

Тому апеляційний суд не з`ясував, чи пред`явлено позов ОСОБА_1 до належного відповідача, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17 (провадження № 61-6125св21), колегія суддів вважає, що: оскаржена постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду скасувати з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постановаЛьвівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук