Номер провадження: 22-ц/813/7365/21
Номер справи місцевого суду: 496/1256/20
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря: Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про зняття арешту,

встановив:

27 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати арешт, який був накладений постановою державного виконавця ВДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Крюкова В.С. про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження від 05.02.2015 року у виконавчому провадженні №23474723, номер запису про обтяження: 8887450, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 19675744.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 05.02.2015 року державним виконавцем Відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Крюковим В.С. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження №23474723. Того ж дня вказане провадження було закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови) - направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Станом на час подання позову виконавче провадження №23474723 є закінченим. Крім цього, в провадженні Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №48836391, в рамках якого із боржника стягують аліменти із заробітної плати, яку позивач отримує в ТОВ «Аквафрост». Посилаючись на забезпечення виконання зобов`язань щодо стягнення аліментів із заробітної плати, позивач просив скасувати арешт на нерухоме майно (а.с.2-5).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року ОСОБА_1 в позові до Біляївського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про зняття арешту, було відмовлено (а.с.51-53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів відсутності заборгованості за виконавчим листом спростовується матеріалами справи (а.с.57-60).

В судове засідання, призначене на 27 травня 2021 року, з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Завальнюк Д.Ю., Біляївське міськрайонне ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_2 не з`явились про розгляд справи були повідомлені належним чином, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 101, 102).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в своєму позові зазначає, що попри те, що позивач зазначає, що заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня, оскільки він працює у ТОВ «Аквафрост» та стягнення аліментів здійснюється із його заробітної плати, однак доказів відсутності такої заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом №2-1675/2010, виданим Біляївським районним судом Одеської області 30.08.2010 року, позивачем не надано.

Однак апеляційний суд не може погодитися з таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.09.2010 року Відділом ДВС Біляївського РУЮ на підставі виконавчого листа №2-1675 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, виданого 30.08.2010 року Біляївським районним судом Одеської області, було відкрито виконавче провадження №23474723, що підтверджується довідкою про виконавче провадження №23474723 (а.с.9-11).

З вказаної довідки вбачається, що у зв`язку з невиконанням самостійно боржником рішення суду та наявності заборгованості зі сплати аліментів, 05.02.2015 року державним виконавцем Відділу ДВС Біляївського МУЮ в Одеській області Крюковим В.С. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.9-11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказане обтяження було зареєстроване 27.02.2015 року за №8887450, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №19675744 (а.с.17).

05.02.2015 року виконавче провадження №23474723 було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови) - направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Станом на 01.02.2015 року борг за виконавчим листом становить 15765 грн. 83 коп. (а.с.11).

Відповідно до інформаційної довідки про виконавче провадження №48836391 виконавчий лист №2-1675, виданий Біляївським районним судом Одеської області 30.08.2010 року, 23.09.2015 року знову надійшов до Біляївського МВДВС ГТУЮ в Одеській області, у зв`язку з чим постановою державного виконавця від 24.09.2015 року було відкрито виконавче провадження №48836391, яке на даний час перебуває на примусовому виконанні у Біляївському міськрайонному ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.12-14, 15).

30.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області з заявою про скасування арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 23474723 від 05.02.2015 року. (а.с.22-23), на що державним виконавцем йому було роз`яснено положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких арешт знімається на підставі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Згідно довідок про суми одержаного доходу та утримані аліменти №ВМАФ0000270 від 19.12.2019 року позивач працює у ТОВ «Аквафрост» з 30.08.2015 року та займає посаду оператора технологічного устаткування з куттером. За період з червня 2019 року по листопад 2019 року ним було отримано дохід в розмірі 43301,01 грн., з якого утримано 8788,79 грн. аліментів (а.с.19-20).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статті 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для зняття арешту з майна боржника є 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

При цьому перелік підстав для зняття виконавцем арешту, визначений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), є вичерпним.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні дійшов висновку про те, що позивачем не було надано жодних доказів відсутності заборгованості за виконавчим листом №2-1675, не погоджуючись із яким, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про перебування у Біляївському районному суді Одеської області справи за позовом ОСОБА_1 до Біляївського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про зняття арешту, за наявності у нього ґрунтовних заперечень щодо заявлених позовних вимог, повинен був повідомити про них суд та надати на їй підтвердження належні, допустимі та достатні докази.

Покладання тягаря доказування стану заборгованості ОСОБА_1 у вищезазначеному виконавчому провадженні виключно на позивача призвело б до диспропорції процесуальних прав та обов`язків сторін, у порушення, принципів цивільного процесу.

Окрім того, у судовому засіданні, призначеному на 27 травня 2021 року, представником ОСОБА_1 - Завальнюком Д.Ю. на підтвердження доводів позивача про відсутність у нього заборгованості за виконавчим листом №2-1675 було надано наступні докази.

Відповідь Біляївського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №12642/30 від 26.04.2021 року з якої вбачається, що надати довідку за виконавчим провадженням №23474723 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини, починаючи з 25.07.2010 року і до повноліття, не є можливим у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження (а.с. 105).

Відповідь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №119 від 22.04.2021 року, з якої вбачається, що станом на 22 квітня 2021 року у відділі перебуває виконавче провадження №48836391 з примусового виконання виконавчого листа №2-1675/2010, виданого 30.08.2010 Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно (а.с. 103).

Розрахунок заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні №48836391 від 26.04.2021 року, згідно з яким боржником аліменти сплачуються щомісяця, квитанції про сплату аліментів надаються до відділу, таким чином, у період з 01.02.2014 року по 01.04.2021 року у боржника ОСОБА_1 заборгованість відсутня (а.с. 105).

Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1,2 ст. 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, використання та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як визначено у ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись ч.5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки апелянтом було доведено належними, допустимими та достатніми докази відсутність у нього на момент звернення до суду першої інстанції з позовом заборгованості з примусового виконання виконавчого листа №2-1675/2010, виданого 30.08.2010 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для звернення стягнення на майно ОСОБА_1 з підстав, визначених ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а відтак не вбачає підстав для продовження обтяження майна ОСОБА_1 та вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця ВДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Крюкова В.С. про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження від 05.02.2015 року у виконавчому провадженні №23474723, номер запису про обтяження: 8887450, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 19675744.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року - скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2 , про зняття арешту задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Крюковим В.С. про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження від 05.02.2015 року по виконавчому провадженні №23474723, номер запису про обтяження: 8887450, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 19675744.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 04 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький