КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/3290/21
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Петренка В.С.,
за участю секретаря - Ратовської А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом
про поділ спільного майна подружжя,
28.05.2021 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд поділити спільне майно, набуте за час шлюбу між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
визнати за ОСОБА_2 право власності на 6/125 частин домоволодіння, загальною площею 165,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належать йому - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №4817 від 29.08.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О.
В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_3 посилається на те, що 08 червня 2002 року між ним - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено шлюб.
Позивач зазначає, що на даний час в Київському районному суді м. Одеса перебуває справа №947/1251/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Як вказує позивач, на даний час між ним та відповідачем не досягнуто згоди про поділ набутого за час шлюбу нерухомого майна.
Таким чином, позивач вважає, що єдиним можливим варіантом є поділ майна подружжя шляхом визнання за ним - ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, та шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 6/125 частин домоволодіння.
З урахуванням викладеного, оскільки в добровільному порядку питання поділу майна між сторонами не вирішено, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 31.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжябуло залишено без руху. Повідомлено ОСОБА_1 про необхідність виправити недоліки позову протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали, а саме: доплатити судовий збір за вимогу майнового характеру, відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 коп., з урахуванням вже сплаченої суми у розмірі 6 810 (шість тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп., та надати докази такої сплати. Роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 10.06.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
У підготовчому засіданні 15.11.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач - ОСОБА_3 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 26.11.2021 року не з`явився, однак 26.11.2021 року його представник надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлялася належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві, яка не змінювалась, про що свідчить довідка з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «адреса відсутній за вказаною адресою», суд зазначає, що відповідач про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлена належним чином.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 08 червня 2002 року позивач - ОСОБА_3 та відповідач - ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №240 від 08 червня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 14).
29 серпня 2005 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_3 купив 6/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , та складається в цілому з двох житлових кам`яних будинків під літерами «А, Т», житловою площею 98,1 кв.м., та надвірних споруд під літерами «Б, И, О» - сараї, «Г, З» - вбиральня, «Ж» - душ, «Д, Н» - літні кухні, «Р» - вбиральня-кладова, «С, У» - навіси, «Л» - гараж, №1-13 - огорожі, І-ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 1786 кв.м.
Крім того, 24 вересня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,0710 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та складається в цілому з 0,0857 га.
Договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., зареєстрований в реєстрі за №8-4404.
08 лютого 2005 року ОСОБА_3 було видано державний акт серія ОД №028871 на право власності на земельну ділянку площею 0,0710 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином,судовим розглядом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано 6/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0710 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
На теперішній час, як вказує позивач, в Київському районному суді м. Одеса перебуває справа №947/1251/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
За таких обставин, з урахуванням відсутності обґрунтованих заперечень відповідача, судовим розглядом встановлено, що спірне майно, а саме: 6/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, площею 0,0710 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, набута ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а реєстрація права власності лише за позивачем порушує законні права та інтереси відповідач як співвласника такого майна.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц).
При цьому, суд зазначає, що ринкова вартість земельної ділянки, на яку позивач просить визнати за ним право власності, складає 995 030,00 грн., а ринкова вартість 6/125 частин домоволодіння, на які позивач просить визнати право власності за відповідачем, складають 99 500,00 грн.
Зазначене свідчить про те, що задоволення судом позову та визнання за відповідачем права власності на 6/125 частин домоволодіння, ринкова вартість яких складає 99 500,00 грн., та, вочевидь, є значно меншою, ніж ринкова вартість земельної ділянки - 995 030,00 грн., на яку позивач просить визнати за ним право власності, призведе до порушення прав відповідача відносно рівності прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбане ними нерухоме майно належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 його частину.
Таким чином, враховуючи, що 6/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, площею 0,0710 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ (одну другу) частину за кожним на 6/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , що складає частку у розмірі 3/125 частин, та на Ѕ (одну другу) частину за кожним земельної ділянки, площею 0,0710 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 23.10.1997 року Київським РВ УМВС України в Одеській області) в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , загальною площею 165,8 кв.м., житловою площею 98,1 кв.м.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 17.06.2005 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області) в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , загальною площею 165,8 кв.м., житловою площею 98,1 кв.м.
В решті вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Петренко В. С.