Справа № 736/507/20
Номер провадження 2/736/26/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Корюківка

Корюківський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чурупченка М.І.,

за участю секретаря - Макуха О.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні у м. Корюківці у приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , про зобов`язання повернути трудову книжку із внесенням до неї запису про звільнення з роботи за власним бажанням в день повернення трудової книжки та зобов`язання відповідача сплатити невиплачену заробітну плату та середньомісячну заробітну плату за затримку видачі трудової книжки та невиплату заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

05 травня 2020 року (згідно штампу) позивач звернулась до суду з цим позовом та просить: зобов`язати роботодавця ФОП ОСОБА_3 повернути їй трудову книжку із внесеним до неї записом про звільнення з роботи за власним бажанням в день повернення трудової книжки; стягнути з роботодавця ФОП ОСОБА_3 на її користь суму невиплаченої заробітної плати за березень 2018 року у розмірі 2955.56 грн. за виключенням утриманих податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з роботодавця ФОП ОСОБА_3 на її користь середній заробіток за затримку видачі трудової книжки та невиплату заробітної плати за березень 2018 року за період з 10 березня 2018 року по 20 березня 2019 року включно у розмірі 48830,00 грн. за виключенням утриманих податків та інших обов`язкових платежів.

Свої вимоги мотивує тим, що вона була прийнята на роботу за трудовим договором до фізичної особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 з 22 лютого 2018 року та звільнена з роботи 09 березня 2018 року, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_2 , виданими Чернігівським об`єднаним управлінням пенсійного фонду України. В останній день роботи вона була присутня на роботі, але роботодавець ФОП ОСОБА_3 не розрахувалась з нею за останній місяць роботи, тобто за березень 2018 року, що становить 2955.56 грн. за виключенням податків та обов`язкових платежів та не видала їй трудову книжку в останній день роботи. Вона неодноразово, в усній формі зверталась до роботодавця ФОП ОСОБА_3 з вимогою про повернення трудової книжки та виплати їй невиплаченої заробітної плати за березень 2018 року, але незважаючи що з того часу пройшов значний час, вона не отримала ні трудової книжки, ні заробітної плати за вказаний період, внаслідок чого змушена звернутись до суду для вирішення спірних правовідносин між нею та роботодавцем ФОП ОСОБА_3 в судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити.

В судове засідання відповідач не прибула, подала відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві. Також представник відповідача надав клопотання про розгляд справи без його та відповідача участі і просив відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні встановлено, що 21.02.2018 року Позивачем на ім`я Відповідача була підписана Заява про прийняття її на роботу адміністратором зі строком випробовування в три місяці. На підставі вказаної вище Заяви від 21.02.2018 року Відповідачем було видано Наказ № 100 від 21.02.2018 року про зарахування на посаду Позивача на посаду адміністратора ресторану з 11.02.2018 року з випробувальним терміном на 3 місяці. Про прийняття на роботу Позивача, Відповідачем було направлено повідомлення про прийняття працівника на роботу від 21.02.2018 року, що в т.ч. підтверджується Квитанцією №2.

09.03.2018 року Позивачем було написано Заяву про звільнення за власним бажанням в зв`язку з сімейними обставинами на ім`я Відповідача. Наказом № 104 від 09.03.2018 року про звільнення з посади, Позивача було звільнено з посади адміністратора на підставі вказаної вище Заяви від 09.03.2018 року.

В позовній заяві Позивач стверджує, що в останній день роботи вона була присутня на роботі, проте Відповідач не розрахувалась за останній місяць роботи, тобто за березень 2018 року, а сума невиплаченої заробітної плати за вказаний місяць становить 2 955 грн. 56 коп.

Наведене вище твердження спростовуються наступними доказами. Згідно з Відомостями на виплату готівки №ВЕР00000026 за лютий 2018 року від 28.02.2018 Відповідач виплатила загалом 30742 (тридцять тисяч сімсот сорок дві) грн. 95 коп., в цю суму включена сума заробітної плати ОСОБА_2 в розмірі 764,75 грн. Про отримання вказаної заробітної плати свідчить особистий підпис Відповідача.

Наведене у Відомостях на виплату готівки №ВЕР00000026 за лютий 2018 року знаходить своє підтвердження у Звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за 2 місяць 2018 року з додатками, який направлявся до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві 07.03.2018 року, що підтверджується Квитанцією № 2.

Згідно Таблиці 5, відомості про трудові відносини осіб в 2 місяці 2018 року в графі дата початку навпроти Позивача стоїть 22, що в повній мірі відповідає дійсності.

Згідно Таблиці 6, відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам від 07.03.2018 року, Позивачу нараховано заробітну плату за лютий 2018 року в розмірі 950 грн. 00 коп., з якої вирахувано 209 грн. 00 коп.

Згідно з Відомостями на виплату готівки №ВЕР00000025 за березень 2018 року від 31.03.2018 Відповідач виплатила загалом 24811 (двадцять чотири тисячі вісімсот одинадцять) грн. 90 коп. В цю суму включена сума заробітної плати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; табельний номер НОМЕР_3 ) в розмірі 2379 грн. 23 коп. Про отримання вказаної суми заробітної плати свідчить особистий підпис Позивача.

Наведене у Відомостях на виплату готівки №ВЕР00000025 за березень 2018 року знаходить своє підтвердження у Звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за 2 місяць 2018 року з додатками, який направлявся до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві 04.04.2018 року, що підтверджується Квитанцією № 2.

Згідно Таблиці 5, Відомості про трудові відносини осіб в 3 місяці 2018 року в графі дата закінчення навпроти Позивача стоїть 9, що в повній мірі відповідає дійсності.

Згідно Таблиці 6, Відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам від 04.04.2018 року, Позивачу нараховано заробітну плату за березень 2018 року в розмірі 2955 грн. 56 коп., з якої вираховано 650 грн. 22 коп.

Відповідно до Форми № 1 ДФ від 04.04.2018 року, Позивачу на І квартал 2018 року сума нарахованого доходу становить 3 800 грн. 00 коп., сума виплаченого доходу становить 3 800 грн. 00 коп., сума утриманого податку становить 703 грн. 00 коп.

Таким чином, доводи Позивача про неотримання заробітної плати за вказаний період не відповідають дійсності та спростовуються наданими доказами.

Більше того, Позивач не тільки отримала вказані грошові кошти, а всі необхідні податки і збори за вказані суми доходу були задекларовано і враховано Позивачу до страхового стажу.

Окрім того, Позивач стверджує, що при звільненні їй не було видано трудову книжку, а усні звернення Позивача до Відповідача не були останньою задоволені. Проте, Позивачем не було надано суду будь-яких достатніх та допустимих доказів того, що Позивач зверталась до Відповідача про видачу трудової книжки, не було надано доказів змісту таки звернень, якщо вони мали місце. Окрім того, Відповідач стверджує те, що Позивач навмисно не зверталась протягом двох років з вимогою про повернення трудової книжки з метою забезпечення можливості в подальшому стягнення середнього заробітку через суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. У ст. 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць. Водночас, організація обліку нарахування та виплати заробітної плати відображається в документах бухгалтерського обліку та податкової звітності.

Так, обов`язок платників податків вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів встановлено пп. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 11 вказаного Закону документи фінансової звітності підписують керівник і бухгалтер підприємства. Жодних винятків для випадку, коли обидві ці функції поєднує один працівник, закон не передбачає.

Згідно п. 168.1.1 розділу IV Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПКУ. При цьому якщо оподаткований дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені Податковим кодексом для місячного податкового періоду (пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Кодексу). Крім цього, податковий агент згідно до пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу зобов`язаний подавати у строки, встановлені для податкового кварталу, податковий розрахунок (форма № 1ДФ) до контролюючого органу.

Відповідно до п. 2.2 Порядку № 4 визначено, що податковий розрахунок подається незалежно від того, виплачує чи не виплачує доходи (заробітна плата) платникам податку податковий агент протягом звітного періоду. У разі, якщо сума заробітної плати не була отримана працівником з каси підприємства в установлений строк, вона підлягає депонуванню. Йдеться про те, що при нарахуванні заробітної плати (брутто) працівнику з неї автоматично сплачуються податки і збори. Тільки після сплати останніх, заробітна плата (нетто) виплачується працівнику. Тобто, якщо заробітна плата нарахована, але не виплачена, з неї все одно сплачуються податки та збори, про що залишаються відповідні письмові докази у формі податкової звітності.

Якщо заробітна плата після сплати податків не виплачена, то вона у податковій звітності фіксується як заборгованість по заробітній платі і подається до Державної фіскальної служби.

З вказаного слідує, що стягненню підлягає тільки нарахована на підставі первинних документів, але невиплачена заробітна плата.

Надані в матеріалах справи копії документів фінансової та податкової звітності не підтверджують інформацію про наявність не виплаченої заробітної плати працівникам, в т.ч. й Позивачу; оскільки у податковій звітності не зафіксована заборгованість по заробітній платі і до Державної фіскальної служби така на подавалась.

Таким чином, заборгованість по заробітній платі Відповідача перед Позивачем за спірний період відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

У ч. 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівнику виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абз. 1 ст. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до абз. 5 та 6 ст. 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток зо весь час вимушеного прогулу.

Частиною 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню.

Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: 1. затримка у видачі трудової книжки; 2. вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як випливає з матеріалів справи, Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що саме з вини Відповідача їй не було видано трудову книжку, а також не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що саме з вини Відповідача Позивач мала вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки, а відтак доводи викладені в позовній заяві є не обґрунтованими, і в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 у справі № 761/29172/18 (http://rеуеstr.соurt.gov.uа/Rеview/87732892), в якій суд касаційної інстанції залишав без змін рішення суду першої та апеляційної інстанції, якими відмовлено в задоволенні позову в зв`язку з тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що саме з вини відповідача їй не було видано трудову книжку, оскільки з пояснень та встановлених судом обставин убачається, що саме позивач не проявила ініціативи в отриманні трудової книжки із вчиненим у ній відповідним записом про звільнення після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року, не намагалась самостійно отримати у відповідача трудову книжку. Судом також враховано, що до виконавчої служби щодо примусового виконання вищевказаного рішення суду вона не зверталась, що є додатковою обставиною, яка спростовує доводи позивача щодо невидачі їй трудової книжки саме з вини відповідача. Також суд вважав недоведеним позивачем і факт вимушеного прогулу, пов`язаний із затримкою видачі їй трудової книжки. Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції посилався на відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Оскільки позв задоволенню не підлягає, а позивач звільнена від сплати судового збору за даною категорією справ, тому судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 38, 47-48, 115-116, 233-235 Кодексу Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. ЦК України, ст.ст. 258-259, 263, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , про зобов`язання повернути трудову книжку із внесенням до неї запису про звільнення з роботи за власним бажанням в день повернення трудової книжки та зобов`язання відповідача сплатити невиплачену заробітну плату та середньомісячну заробітну плату за затримку видачі трудової книжки та невиплату заробітної плати - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Корюківський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.І.Чурупченко

Повний текс рішення виготовлено 02 грудня 2021 року.