Справа № 753/1203/20 Головуючий 1 інстанція- Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/5761/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 травня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» нарішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду із вказаним позовом, який мотивований тим, що 22 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 030.29-50/230-С, відповідно до якого ОСОБА_1 передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 030.29-50/230-С, укладеним 22 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2

23 лютого 2019 року АТ «Укрсоцбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набув право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказував, що внаслідок реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання, АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

Згідно витягу з реєстру від 28 березня 2019 року у спірній квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які втратили право користування квартирою квартирою відповідно до ст.317 ЦПК України. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, надіславши вимогу, яка є в матеріалах справи, однак відповідачі не звільнили квартиру і продовжують в ній проживати і користуватися, що у свою чергу свідчить про наявність перешкод позивачі і неможливість вільно розпорядитися нерухомим майном. Посилаючись на порушення своїх прав власника та ст.391 ЦК України, позивач просив визнати відповідачів такими, що

- 2 -

втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою в примусовому порядку, стягнути судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким вимоги банку задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що позивач правомірно набув право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 в порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку». З моменту набуття позивачем права власності на квартиру відповідачка ОСОБА_1 втратила право власності і як наслідок вона та члени її сім`ї втратили право користування жилим приміщеннням у квартирі. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, надіславши вимогу, яка є в матеріалах справи, а тому висновки суду про недоведеність цього факту є хибними. Суд не врахував, що, незважаючи на відсутність правових підстав для проживання у квартирі, відповідачі продовжують нею користуватися, що у свою чергу свідчить про наявність перешкод і неможливість вільно розпорядитися нерухомим майном. Суд не звернув уваги, що відповідачами не надано до суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення на підставі володіння або користування, та їх доходи не дозволяють їм винаймати інше житлове приміщення.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. Вказали про розгляд Дарницьким районним судом м.Києва справи №753/7646/19 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію за АТ «Укрсиббанк» права власності на спріну квартиру АДРЕСА_1 .

В суді апеляційної інстанції представник АТ «Альфа-Банк» адвокат Сидорова Ю.В.подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва як незаконне.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Руденко О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають

- 3 -

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено що 22 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» як кредитором і ОСОБА_1 як майновим поручителем укладено іпотечний договір № 030.29-50/230-С, відповідно до якого ОСОБА_1 передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 030.29-50/230-С, укладеним 22 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2

23 лютого 2019 року АТ «Укрсоцбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набув право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також судом встановлено, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані та мешкають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В матеріалах справи міститься вимога АТ «Укрсоцбанк», адресована відповідачам про виселення та зняття з реєстраційного обліку, а також квитанція ПАТ «Укрпошта» від 24 червня 2019 року про направлення відпоідачам рекомендованого листа.

В результаті реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання, АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами направлення на адресу відповідачів вимоги про виселення, оскільки сама лише квитанція про надіслання рекомендованого листа не може підтверджувати зміст відправленої кореспонденції.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин і правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК).

АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду за захистом своїх прав власника, обгрунтовуючи їх порушення фактом проживання та реєстрації відповідачів у спірній квартирі, власником якої він є і якою він бажає розпорядитися.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав недоведеності факту надіслання відповідачам вимоги про виселення, суд не в повній мірі врахував предмет спору в даній справі, не встановив усіх обставин, що мають значення для справи в контексті позовних вимог, та не визначив відповідні до них правовідносини і не застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

При цьому обставини щодо надіслання або ненадіслання відповідачам вимоги про виселення взагалі не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про виселення відповідачів.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у задоволенні позову не призвела до неправильного вирішення спору.

- 4 -

Позов АТ «Альфа-Банк» не підлягає до задоволенння з огляду на обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду за захистом своїх прав власника, обгрунтовуючи їх порушення фактом проживання та реєстрації відповідачів у спірній квартирі, власником якої він є і якою він бажає розпорядитися.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Свої вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартироюта зняття з реєстраційного обліку позивач обгрунтовує посиланням на законодавство, яке регулює відносини власності, в тому числі гарантує захист права власності, зокрема на ст.391 ЦК України, згідно якої власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (ст.16 ЦК України).

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, який полягає у тому, що задоволення вимоги повинно мати наслідком захист прав позивача без необхідності повторного звернення до суду (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б; п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

- 5 -

Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Законодавство передбачає можливість заявлення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у відношенні осіб, які не проживають у жилому приміщенні, проте зберігають за собою право користування цим приміщенням. Такі висновки відповідають положенням ст.ст.71,72 і ст.107 ЖК України та ст.405 ЦК України, які пов`язують втрату особою права користування житлом із її вибуттям або відсутністю.

Встановлено, що відповідачі зареєстровані і фактично мешкають у спірній квартирі, а тому належним способом захисту прав позивача буде вимога про їх виселення із жилого приміщення, задоволення якої у свою чергу згідно приписів Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття з реєстраційного обліку.

Таким висновкам кореспондуються приписи ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, які врегульовують правовідносини щодо припинення житлових прав мешканців переданого в іпотеку жилого приміщення, і згідно яких звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За таких обставин заявлені позивачем вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням не є належним способом захисту, бо відповідачі мешкають у спірній квартирі, як і не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до дійсного захисту інтересу позивача і потягне необхідність повторного звернення до суду із вимогами про виселення відповідачів, оскільки виселення відбувається виключно у судовому порядку.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що спірнаквартира АДРЕСА_1 , яка була предметом договору іпотеки, придбана відповідачкою ОСОБА_1 не за рахунок отриманих кредитних коштів, а приватизована у липні 2006 року, що стверджується іпотечним договором (а.с.5), а тому згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР відсутні передбачені законом підстави для позбавлення її та членів її сім`ї права користування жилим приміщенням в будинку, що є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного жилого приміщення (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач правомірно набув право власності на спірну квартиру, а відповідачка ОСОБА_1 втратила право власності і як наслідок вона та члени її сім`ї втратили право користування жилим приміщеннням у квартирі, однак продовжують нею користуватися, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняття з реєстраційного обліку, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Заявлений позивачем спосіб захисту не відповідає закону, зокрема ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, а тому не може бути застосований при

- 6 -

вирішенні спору.

Окрім того, відхиляючи дані доводи, колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitskaand Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, або не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

З огляду на те, що заявлений позивачем спосіб захисту не здійснюється «згідно із законом» а вітдак буде становити порушення житлових прав віповідачів та вимог ст.8 Конвенції.

З наведених вище підстав доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не надали до суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення не мають правового значення для вирішення спору.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при перегляді судового рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

- 7 -

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: