2/465/2947/21
РІШЕННЯ

Іменем України

20.10.2021 року м.Львів

Франківський районний суд м.Львова в особі судді Гладишевої Х.В.,

за участю секретаря судового засідання Василюк В.Б.,

учасники справи:

позивач не з`явилася;

відповідач не з`явився;

третя особа не з`явилася;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Франківського районного суду м.Львова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення,-

встановив:

До Франківського районного суду м.Львова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення.

Короткий зміст заяв по суті справи. Аргументи учасників справи.

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги вона мотивує тим, що вона та третя особа ОСОБА_3 є співвласниками зазначеної квартири, в такій окрім них зареєстрований її син (брат третьої особи) ОСОБА_2 . Зазначила, що відповідач тривалий час чинить домашнє насильство щодо неї, з кожним роком поводить себе все агресивніше, зокрема вчиняє б`є руками та ногами, душить, штовхає, завалює на землю, погрожує вбити, принижує, нецензурно лається, заважає спати, вимагає гроші, виганяє позивачку з дому або не впускає в квартиру, викрав мобільний телефон, гроші, коштовності, цінні речі, вибивав двері в квартиру, зламав ручку у дверях в під`їзді. Зазначила, що вони з ОСОБА_3 (третя особа) неодноразово зверталися до правоохоронних органів з приводу насильницької поведінки ОСОБА_2 , зокрема до ОСОБА_2 чотири рази винесено заборонні приписи (05.03.2021 року, 14.03.2021 року, 14.03.2021 року та 25.05.2021 року), а 07.06.2021 року Франківським районним судом м.Львова винесено рішення про видачу обмежувального припису, згідно якого ОСОБА_2 було заборонено спільно проживати з позивачем. Позивач зазначила, що подальше спільне проживання власників квартири з відповідачем створює небезпеку життю та здоров`ю позивачу та третій особі, робить неможливим спільне співжиття з кривдником.

Відзив на позовну заяву не надходив.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 29.06.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 30.07.2021 року.

30.07.2021 року розгляд справи відкладено на 18.08.2021 року.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 18.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.09.2021 року о 16.00 год.

23.09.2021 року розгляд справи відкладено на 20.10.2021 року.

20.10.2021 року в судове засідання позивач не з`явилася, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача адвоката Квака В.В. та позивача ОСОБА_1 проводити розгляд без їхньої участі, заззначили, що позовні вимоги підтримують.

Відповідач в судові засідання 30.07.2021 року, 18.08.2021 року, 23.09.2021 року та 20.10.2021 року не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Суд установив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_3 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.10.2019 року № 184519321, №184549729, №184519610 та №184540464.

Згідно довідки №4383 від 23.11.2020 року, виданої ЛКП «Південне», та листа Франківської районної адміністрації Львівськлої міської ради, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані троє осіб: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_3 (третя особа) та ОСОБА_2 (відповідач).

Також установлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів, доданих до позовної заяви, 05.03.2021 року, 14.03.2021 року, 14.03.2021 року та 25.05.2021 року щодо ОСОБА_2 винесено термінові заборонні приписи, згідно яких 05.03.2021 року, 14.03.2021 року та 25.05.2021 року ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_1 .

Згідно долученого консультаційного висновку спеціаліста від 25.05.2021 року та довідки, виданої Львівським травматологічним пунктом №1, при огляді ОСОБА_1 виявлено забій м`яких тканин потиличної ділянки та спинки носа.

Судом також встановлено, що в провадженні Франківського районного суду м.Львова перебувають справи №465/6913/21 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України (невиконання обмежувальних приписів) та №465/6077/21 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_1 )

Крім цього, 07.06.2021 року Франківським районним судом м.Львова (справа №465/4317/21) винесено рішення, яке набрало законної сили, відповідно до якого видано обмежувальний припис строком на 6 місяців та вжито до ОСОБА_2 заходи тимчасового обмеження прав, зокрема заборонено перебувати у місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб, а також заборонено ОСОБА_2 особистио та через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 109 ЖК України передбачено можливість виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені і у частині першій статті 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті є необхідною наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття, а також 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач систематично вчиняє конфлікти та сварки в сім`ї, погрожує позивачу та третій особі фізичною розправою, притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно позивача, вже попереджався про недопущення протиправної поведінки правоохоронними органами та щодо якого видано обмежувальні приписи згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та порушено кримінальну справу за вчинення грабежу, потерпілою від якого є позивач по справі.

Відтак судом встановлено, що ОСОБА_2 систематичним порушенням правил соціального співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі.

З огляду на те, що заходи запобігання і громадського впливу на ОСОБА_2 виявились безрезультатними, оскільки він порушує обмежувальний припис та продовжує вчиняти протиправні дії щодо позивача та третьої особи, з метою забезпечення ефективного захисту позивача та третьої особи від домашнього насильства, суд вважає необхідним виселити відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК УРСР.

Вказаний спосіб захисту, на думку суду, є пропорційним та адекватним змісту порушеного права позивача.

Втручання у права відповідача на проживання в житлі його матері є виправданим і необхідним, переслідує легітимну мету й спрямоване на захист прав позивача від домашнього насильства.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення - задоволити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Франківський районний суд м.Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.В.Гладишева