КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року (суддя Ковальчук Л.М.) про зупинення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,

встановив:

у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71.2 кв.м, його особистою приватною власністю та стягнення з відповідача судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 7 серпня 2015 року він отримав позику від ОСОБА_3 у розмірі 48 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату передачі коштів становило 1 013 760грн. Вказані кошти були надані у позику з метою придбання квартири, що буде ним самостійно обрана на власний розсуд. 19 серпня 2015 року він уклав з ОСОБА_2 (прізвище після укладання шлюбу - ОСОБА_2 ) шлюб, який був розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 березня 2019 року.

Позивач стверджував, що 27 січня 2017 року він придбав у ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд Ріелті-Актив» двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м., право власності на яку зареєстровано за ним 2 серпня 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дереберою Т.О.

Позивач вважав, що оскільки з середини 2014 року він не мав постійного місця роботи, його дохід був мінливий та непостійний, а сукупний дохід, отриманий відповідачем за 2016 - 2017 роки, склав всього 79 775грн 31коп., спірна квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а виключно за кошти, отримані ним у позику до укладення шлюбу з відповідачем.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №369/12005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить ухвалу суду скасувати, направити

справу для продовження розгляду до суду першої інстанції та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на необґрунтованість ухвали суду, так як суд не навів мотивів, з яких прийшов до висновку про необхідність зупинення провадження у справі, не зазначив обставин, які б вказували на неможливість продовження розгляду даної справи до розгляду справи № 369/12005/18.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції формально розглянув та необґрунтовано задовольнив клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, не врахувавши, що таке процесуальне рішення не відповідає принципу ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Крім того, позивач зазначає, що аналогічне клопотання вже було розглянуто судом 22 березня 2021 року, повторне клопотання не містило будь-яких нових обставин та підстав, тому суд першої інстанції повинен був визнати подання такого клопотання зловживанням відповідачем процесуальними правами, залишити його без розгляду або повернути відповідачу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зупиняючи провадження у даній справі, суд виходив з того, що предметом обох спорів у цивільних справах №369/11816/19 та №369/12005/18 є одна і та ж сама квартира АДРЕСА_1 , у справі № 369/12005/18 за клопотання учасників справи призначено судову технічну експертизу документів і провадження у справі зупинено, тому результат вирішення спору у справі №369/12005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя може безпосередньо вплинути на результат вирішення справи № 369/11816/19, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є підставою для зупинення провадження у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Визначаючи наявність підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі (правовий висновок

Верховного Суду України у справі № 6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року).

Правові висновки щодо необхідності зазначення обґрунтування зупинення провадження у справі та необхідності дотримання розумних строків розгляду справи зазначені у постановах Верховного Суду у справі № 308/5006/16-ц від 27.02.2019 року та у справі № 1522/27468/12 від 07.11.2018 року.

Однак, ухвала суду першої інстанції не містить обґрунтування, які саме обставини можуть бути встановлені при розгляді позовної заяви ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, які неможливо встановити при розгляді позову ОСОБА_1 .

У порушення вимог ст. 251 та 260 ЦПК України суд не проаналізував предмети спорів у справах та підстави позовних вимог, і прийшов до помилкового висновку про неможливість розгляду даної справи до вирішення спору між сторонами в іншій справі.

Також суд першої інстанції не врахував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з того, що у провадженні суду перебувають справи: за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, предметом яких є одна і та ж квартира, суд прийшов до необґрунтованого висновку про необхідність зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до розгляду по суті спору про поділ майна подружжя, так як вказані позови є взаємопов`язаними і повинні розглядатися в одному провадженні, а відтак суд повинен був вирішити питання про об`єднання справ в одне провадження.

Суд також не врахував, що згідно статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Зупинивши провадження у справі, суд не врахував, що позивач звернувся до суду з даним позовом 10 вересня 2019 року, провадження у справі було відкрито у вересні 2019 року, тобто провадження у справі триває більше двох років, що порушує розумні строки розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що постановивши ухвалу про зупинення провадження у даній справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, постановив необґрунтовану ухвалу, тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи, що питання розподілу судових витрат за змістом ст. 141 ЦПК України вирішується при закінченні розгляду справи по суті і залежить від результату судового розгляду, колегія суддів зазначає, що вимоги апеляційної скарги про стягнення з ОСОБА_2 судового збору, сплаченого ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги, на даній стадії судового процесу розгляду не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю направити до Києво-Святошинського районного суду Київської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк