ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Чернівці Справа № 715/1625/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: кредитна спілка «Наші Люди»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою кредитної спілки «Наші Люди» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року КС «Наші Люди» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстрації. В подальшому, позивачем подано позовну заяву в новій редакції, в якій КС «Наші Люди» просила зняти ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що КС «Наші Люди» є власником спірного будинку, однак на час звернення до суду в ньому зареєстрований син колишньої власниці - ОСОБА_1 , який фактично понад півтора року там не проживає, а тому посилаючись на викладені обставини та норми матеріального права просила позов задовольнити.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду КС «Наші люди» оскаржила його в апеляційному порядку. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що судом жодним чином не аргументовано мотивацію оскаржуваного рішення. Єдиною вимогою є саме зняття з реєстрації місця проживання відповідача, який там не проживає, що не є тотожним позову про

Провадження №22-ц/822/122/21

позбавлення житла чи примусове виселення.

У відзиві, наданому ОСОБА_2 за довіреністю від ОСОБА_1 заперечується проти позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є єдиним житлом відповідача ОСОБА_1 . Останній утримується за кордоном в пенітенціарному закладі, тобто фактично не проживає в спірному житлі не зі своєї волі. Позивач, будучи стягувачем у виконавчому провадженні, в рахунок погашення боргу виявив бажання залишити за собою непродане нерухоме майно спірне на сьогодні житло, що належало ОСОБА_2 , достовірно знаючи про наявні права третіх осіб на це майно, зокрема права проживання ОСОБА_1 . При цьому, суд, оцінюючи легітимність мети обраного позивачем способом захисту свого права власності, співставляючи її із значенням спірного об`єкту нерухомості для відповідача, який є його єдиним житлом, а також беручи до уваги той факт, що житловий будинок на даний час не використовується за своїм призначенням ні самою КС «Наші Люди», ні будь якими іншими уповноваженими нею особами, прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог КС «Наші Люди».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва від 29.03.2019 року КС «Наші Люди» належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.3-4).

Згідно копії паспорта НОМЕР_1 місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 з 17.06.2011 року (а.с.5).

Копією довіреності від 06.10.2018 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , крім іншого, представляти його інтереси (а.с.26).

З довідки Посольства України в Румунії №6138/14-317кс від 16.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 знаходиться на території Румунії у зв`язку із його ув`язненням відповідно до рішення судової інстанції Румунії (а.с.60).

Копією акту від 25.06.2020 року, який складено працівниками КС «Наші Люди», засвідчено, що в спірному будинку ніхто не проживає, речі колишніх мешканців відсутні (а.с.32).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, втрата права користування спірним житлом без наявності іншого буде крайньою формою втручання у право на житло і допускається при належних для того обґрунтувань та підстав.

Позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_1 без поважних причин не проживає по місцю реєстрації, має на будь-якому праві інше житло, а також, що його реєстрація без вирішення питання щодо підстав втрати права користування спірним будинком впливає на права та інтереси КС «Наші Люди», а тому позовна вимога не переслідує законну мету.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Ці висновки суду, які стали підставою для відмови у задоволенні вимог, є обґрунтованими та законними.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України та ч.2 ст.405 ЦК України, якими доводились законність вимог позивача, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зазначені в позовній заяві норми матеріального права поширюються на членів сім`ї власника, відносин про що між позивачем і відповідачем не виникало, а спір у цій справі виник між новим власником майна та членом сім`ї колишнього власника, які на них не поширюються.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду першої інстанції на підставу відмови у задоволенні вимоги позивача з твердженням, що вимога про зняття з реєстрації по суті є вимогою про позбавлення житла особи, виселення із займаного нею житла, спрямованою на захист права власності позивача, є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження, оскільки при зверненні із позовом КС «Наші Люди» в його обґрунтування посилалася на норми ст.ст.391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК УРСР та мотивувала його не проживанням відповідача понад півтора року без поважних причин.

Також апеляційний суд звертає увагу на висновок ВС у постанові від 26.11.2020 року (справа №303/2972/19), де визначено, що вирішення питання про зняття з реєстрації місця проживання залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення відповідача права користування житлом, в якому він зареєстрований або виселення із цього житла, які в рамках цього спору не заявлялись.

Згідно позиції, викладеної в постанові ВС від 16.12.2020 року (справа №182/7347), «…суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими…»

Однак, позов було обґрунтовано саме тим, що відповідач не проживає в спірному будинку понад півтора року без вирішення питання втрати прав на нього, що в силу ч.1 ст.367 ЦПК України позбавляє суд апеляційної інстанції застосувати інші норми права, оскільки це порушить принцип диспозитивності цивільного процесу.

З цих підстав не можуть бути застосовані запропоновані апелянтом правові висновки, викладені у постанові ВП ВС від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17, оскільки вимоги про втрату права користування житлом внаслідок зміни власника не заявлялись та судом першої інстанції не досліджувались.

Крім принципів цивільного права справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд констатує, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вірно оцінених письмових доказах та містять вмотивовану відмову щодо невтручання в охоронюване законом право особи на житло без належної мотивації, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду.

В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу кредитної спілки «Наші Люди залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/