Головуючий у І інстанції Усатов Д.Д.
Провадження № 22-ц/824/6898/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Києво-Святошинське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25.08.2005 року, виданим виконкомом Петропавлівсько - Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, що належатиме йому на день смерті, заповів на користь позивача ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належний йому будинок АДРЕСА_1 .

Позивач з метою прийняття спадщини після смерті діда своєчасно звернувся до нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки він не надав нотаріусу документів, які б підтверджували належність спадкодавцю вищевказаного будинку.

Оскільки позивач не може встановити право власності діда на належний йому будинок АДРЕСА_1 , він і звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на вищевказане домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2006 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано належність домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, подала на рішення апеляційну скаргу, в якій посилалась на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та інтереси, в зв`язку із чим просила рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково: визнати належність Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також апелянт у скарзі просила вирішити питання про поворот виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.12.2006 року у цивільній справі №2-3178/2006, скасувавши реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.12.2006 року, реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 31588269, та припинивши право власності ОСОБА_2 на вищевказане домоволодіння.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 09.06.1979 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим номером №2828 та зареєстрованого в погосподарській книзі села 09.06.1979 року за №554 (а.с.59). Також, апелянт є власником земельної ділянки, площею 0,151 га, кадастровий номер :01:025:5013, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщена належна їй Ѕ частина спірного житлового будинку. Належність права власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії I-КВ № 096154 від 28.03.2001 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 236812250 від 14.12.2020 (а.с.60-62).

Таким чином, визнання судом права власності на вищевказане домоволодіння за ОСОБА_2 є безумовним порушенням прав апелянта, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення вона була власником Ѕ частини вищевказаного домоволодіння. Крім цього, матеріали справи не містять жодного доказу того, що все спірне домоволодіння належало спадкодавцю позивача, його померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 діду ОСОБА_3 на час його смерті. Суд, не перевіривши ці обставини, задовольнив позов, ухваливши, таким чином, рішення, що ґрунтується на припущеннях.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Безпалюк Н.В. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнав повністю та проти її задоволення не заперечував, зазначивши, що домоволодіння АДРЕСА_1 його діду ОСОБА_3 , дійсно, не належало.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25.08.2005 року, виданим виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.7).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, що належатиме йому на день смерті, заповів на користь позивача ОСОБА_2 (а.с.6).

Згідно ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 , яку за заповітом прийняв ОСОБА_2 , увійшло домоволодіння АДРЕСА_1 .

Однак такі висновки суду не відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на припущеннях, оскільки на їхнє підтвердження позивачем суду не було надано жодних доказів, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Більш того, сам ОСОБА_2 в апеляційному суді не заперечував тієї обставини, що його померлий дід ОСОБА_3 не був власником домоволодіння АДРЕСА_1 .

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем суду на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, не було надано доказів, рішення суду про задоволення його вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, судом при ухваленні незаконного рішення було порушено права та законні інтереси особи, яка не брала участі у справі, однак мала бути залучена до неї, що вбачається з наступного.

Так, апелянтом ОСОБА_1 до апеляційної скарги долучено копію свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 09.06.1979 року державним нотаріусом Першої київської обласної державної нотаріальної контори Апишковою З.І., згідно якого ОСОБА_1 набула у власність після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належного померлому ОСОБА_4 на підставі довідки, виданої виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 05 червня 1979 року за №810 і зареєстрованої в погосподарській книзі виконкому за №554 (а.с.59).

Крім того, апелянт ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,151 га, кадастровий номер :01:025:5013, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщена належна їй Ѕ частина спірного житлового будинку. Належність права власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії I-КВ № 096154 від 28.03.2001 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 236812250 від 14.12.2020 (а.с.60-62).

Таким чином, на час ухвалення судом оскаржуваного рішення у грудні 2006 року, Ѕ частина домоволодіння АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 , в зв`язку із чим не могла увійти до складу спадщини після смерті діда позивача - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , через 27 років після набуття ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину домоволодіння.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в якості доказу належності ОСОБА_3 вищевказаного домоволодіння, послався на спадкову справу №60 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка, разом з тим, відсутня у матеріалах цивільної справи, у зв`язку із чим посилання суду на неї є необґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2006 року ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, та є таким, що безумовно порушує права та законні інтереси апелянта ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, оскільки цим рішенням її було позбавлено права власності на належну їй частину домоволодіння, набутого нею у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, зважаючи на те, що позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2006 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Києво-Святошинське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: