ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2539/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Мелітопольської міської ради Запорізької області на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання права власності на гараж,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання права власності на гараж.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачі є землевласниками земельної ділянки під капітальним гаражем, площе 0,0040 га по Ѕ частині кожний, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:020:0196 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2016 р., цільове призначення земельної ділянки: для будівництва індивідуальних гаражів.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку земельна ділянка зареєстрована Ѕ частина за ОСОБА_1 та Ѕ частина за ОСОБА_2 .

Позивачами був розроблений робочий проект будівництва капітального гаражу по АДРЕСА_1 архітектором ОСОБА_3 , з яким вони уклали договір №009/05.17 від 12.05.2017 року на проектні роботи, договору на виконання авторського нагляду № 03-А/02.18 від 22.02.2018 року.

Відповідно до рішення Мелітопольської міської ради про надання земельним ділянкам статусу «вимушеної невідповідності вимогам Зонінгу» № 6/2 від 07.02.2018 р., враховуючи протокол №5 від 28.12.2017р., як результат розгляду постійною депутатською комісією з питань архітектури, будівництва та зв`язку та протокол №1 від 27.12.2017 як результат розгляду архітектурно-містобудівною радою було дозволено будівництво капітального гаражу та експлуатація будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням № 6/2 від 07.02.2018 року було надано земельній ділянці статус «вимушеної невідповідності вимогам Зонінгу», визнавши вид використання земельної ділянки «для будівництва індивідуального гаражу».

Позивачами був укладений договір №3 про надання послуг від 22.02.2018 року на надання послуг на здійснення технічного нагляду за виконанням робіт: будівництво капітального гаражу по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов цього договору ФОП ОСОБА_4 поклала на себе обов`язки відповідального виконавця по проведенню технічного нагляду за будівництвом об`єкту: капітального гаражу по АДРЕСА_1 .

12.06.2017 року та 12.07.2017 року позивачі звернулися до управління містобудування та архітектури з проханням видати містобудівні умови і обмеження. До заяви додано всі необхідні документи, які передбачені законом, а саме: копія правовстановлюючого документу на земельну ділянку, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано, містобудівний розрахунок, схема М 1:2000.

01.03.2018 року позивачі подали до Відділу держаного архітектурно-будівельного контролю повідомлення про початок виконання будівельних робіт, у графі «містобудівні умови та обмеження» зазначено, що згідно з рішенням Мелітопольської міської ради від 07.02.2018 року №6/2 не потребуються.

Архітектором ОСОБА_3 виконане містобудівне обґрунтування «Будівництво та експлуатація капітального гаражу по АДРЕСА_1 » яке містить назву об`єкта будівництва, вид будівництва та місце розташування об`єкта; інформацію про замовника; цільове та функціональне призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж.

Однак, відділ держаного архітектурно-будівельного контролю своїм листом від 01.03.2018 року повернув позивачам це повідомлення на тій підставі, що в розділі «Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки» зазначена інформація не відповідає чинному законодавству.

Відділ держаного архітектурно-будівельного контролю свою відмову обґрунтував тим, що «…Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачам за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації (ч.4, ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Проектування та будівництво об`єкту здійснюється власником земельної ділянки після отримання замовником або проектувальником вихідних даних.Основними складовими вихідних даних є:

- містобудівні умови та обмеження (надаються у відповідності до ч.ч.2-8 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Фізична особа, яка подала виконавчому органові міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. В повідомленні необхідно зазначити найменування органу, який видав містобудівні умови та обмеження, їх реєстраційний номер і дату видачі.

Містобудівні умови та обмеження надаються Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області на підставі містобудівної документації на безоплатній основі за заявою замовника.

Таким чином, позивачам було роз`яснено необхідність звернутись до Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області із відповідною заявою...»

У зв`язку з вищевикладеним відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області повернув повідомлення без реєстрації.

Отже, позивачі вважають, що відповідач позбавляє позивачів можливості оформити своє права на збудовану споруду з огляду на те, що позивачам безпідставно, неправомірно не булі надані містобудівні умови та обмеження, в супереч тому, що вони надали заяву та всі зазначені у законі документи, перелік яких є вичерпним.

Без наявності містобудівних умов та обмежень відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Мелітопольської міської ради відмовив у реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт, яке я обов`язковим для наступного отримання правового документу на ново збудовану споруду.

Просили суд визнати за ними право власності по Ѕ частині кожному на капітальний гараж, площею 31,3 кв.м. на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 липня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право власності по Ѕ частині кожному на капітальний гараж, площею 31,3 кв.м. на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Мелітопольська місцева прокуратура Запорізької області в інтересах держави в особі Мелітопольської міської ради Запорізької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог. Здійснити розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

01 листопада 2021 року на адресу Запорізького апеляційного суду від позивачів ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 надійшла заява про залишення позову без розгляду.

Колегією суддів дійшла висновку, що вказана заява задоволенню не підлягає, оскільки, підстави передбачених статей 257 ЦПК України відсутні.

Позивач, відповідно до приписів ч.1 ст. 257 ЦПК України, має право до початку розгляду справи по суті подати заяву про залишення позову без розгляду.

Проте, на стадії апеляційного перегляду судового рішення, позивач таким правом не наділений.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини також вказує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії".

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Мелітопольська місцева прокуратура Запорізької області звернулася до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч.3 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 за № 3-рп/99 у справі за конституційним поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає, в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з частковою державною власністю у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2016 року позивачі придбали земельну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:020:0196, площею 0,0040 га, цільове призначення - для будівництва індивідуальних гаражів, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Мозгіною О.П. зареєстровано у реєстрі правочинів за №2736.

Відповідно до копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку від 19.12.2016 року право власності на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано на праві спільної часткової власності по Ѕ частині за ОСОБА_1 (індексний номер витягу 76289520) та за ОСОБА_2 (індексний номер витягу 76289538).

Відповідно до копії технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» ММР ЗО, за адресою: м. Мелітополь, пр-т 50 річчя Перемоги, був побудований гараж.

Відповідно до акту КП «ММБТІ» від 28.07.2018 року у результаті обстеження виявлено, що виявлено відхилення від дозвільної документації на будівництво: побудовано гараж А-1 розміром 4,99 м. х 7,24 м., загальною площею 31,3 кв.м.

Відповідно до рішення Мелітопольської міської ради № 6/2 від 07.02.2018 року про надання земельним ділянкам статусу «вимушеної невідповідності вимогам Зонінгу» земельній ділянці, площею 0, 0040 га, розташованій по АДРЕСА_1 надано статус «вимушеної невідповідності вимогам Закону» та визнано вид використання земельної ділянки «для будівництва індивідуального гаражу».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не можуть оформити право власності на новостворене нерухоме майно, яке виникло в результаті будівництва, т.я. право власності публічно не визнається органами, від яких залежить виконання обов`язку по вчиненню дій щодо видачі правового документу, що посвідчує право власності. Державній реєстрації права власності на новозбудовані об`єкти та реалізації позивачами прав щодо своєї власності перешкоджає відсутність правовстановлюючих документів, які отримати не вбачається можливим.

Колегія суддів з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував відсутність дозвільних документів та визнав право власності на самочинно збудований об`єкт, чим перебрано на себе дискреційні повноваження компетентного органу.

Положеннями ч.3 ст. 375 ЦК України визначено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в України регламентовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Згідно ч.4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» регламентовано, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення до них змін.

Положеннями статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

План зонування території, відповідно до ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Встановлено, що рішенням Мелітопольської міської ради від 26.06.2017 № 7 «Про затвердження генерального плану міста Мелітополя» затверджено містобудівну документацію: «Генеральний план м. Мелітополь Запорізької області», «План зонування м. Мелітополь», «Історико-архітектурний опорний план».

Згідно Плану зонування м. Мелітополь земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, знаходиться у зоні Ж-4 - зона мішаної багатоквартирної багатоповерхової житлової забудови та громадської забудови. Зона призначена для розташування багатоквартирних багатоповерхових житлових будинків, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, окремих об`єктів загальноміського значення. Супутні види використання зазначеної зони: для житлових будинків садибного типу - вбудовані або окремо розміщені гаражі та відкриті стоянки; для багатоквартирних житлових будинків - вбудовані, підземні, напівпідземні гаражі та відкриті автостоянки; гаражі, що існували на момент створення зонінгу.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те що, спірне самовільне будівництво не порушує суспільних інтересів або прав інших осіб, зокрема територіальної громади міста Мелітополь в особі Мелітопольської міської ради.

Будівництво позивачами гаражу на земельній ділянці, яка розташована у зоні Ж-4, суперечить містобудівній документації, що є порушенням ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Частиною 2 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Більш того, замовник має право виконувати будівельні роботи лише після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1). Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Враховуючи вищевикладене, вбачається, що здійснення будівництва без дотримання вищезазначених норм закону забороняється.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що самочинне будівництво не порушує суспільних інтересів або прав інших осіб.

Для звернення до суду з позовом про визнання права власності на гараж, перед усім, має передувати звернення до компетентного державного органу, у повноваження якого входить питання будівництва, і рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність судового спору.

Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Положеннями ч.ч. 5,8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406 затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, однак у даному переліку роботи з будівництва капітального гаражу відсутні.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на гараж має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право» (Постанова Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 23.09.2019р., справа № 309/3887/17).

Враховуючи вищевикладене, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на гараж може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З матеріалів справи вбачається, що декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась та рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось, що свідчить про відсутність позасудового вирішення позивачами у відповідності до вимог чинного законодавства питання введення в експлуатацію об`єкта будівництва, а відтак і про відсутність спору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, зроблена ним у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц.

Таким чином, визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Всупереч вищезазначеного, судом першої інстанції залишено поза увагою, те, що 01.03.2018 відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області повернув позивачам повідомлення про початок виконання будівельних робіт «Будівництво капітального гаражу» за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав не відповідності чинному законодавству інформації вказаної в розділі «Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки», а також відсутності містобудівних умов та обмежень, що є складовим вихідних даних проектування та будівництва об`єкту, які ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні були отримати в управлінні містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Відповідно до інформації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 28.12.2020 встановлено, що позивачі після отримання рішення Мелітопольської міської ради Запорізької області від 07.02.2018 № 6/2 «Про надання земельним ділянкам статусу «вимушеної невідповідності вимогам Зонінгу»» не звертались до управлінні містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області для отримання містобудівних умов та обмежень, а звернулись з позовом до суду про визнання права власності на гараж.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд неправильно застосував норми матеріального права щодо порядку визнання права власності на гараж, при цьому судом визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, а саме щодо дотримання належної процедури оформлення самочинно збудованого об`єкту.

За приписами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, окрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 3 та ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Аналізуючи вищевикладене вбачається, що всі об`єкти нерухомого майна після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації, та лише після цього особа набуває право власності на неї.

Відповідно до копії технічного паспорту, виготовленого КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» Мелітопольської міської ради Запорізької області, за адресою: м. Мелітополь, пр-т 50-річчя Перемоги, 36/3, був побудований гараж та відповідно до акту КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» Мелітопольської міської ради Запорізької області від 28.07.2018 у результаті обстеження виявлено відхилення від дозвільної документації на будівництво: побудовано гараж А-1 розміром 4,99 м. х 7,24 м., загальною площею 31,3 кв.м.

Вимога позивачів про визнання за ними право власності на гараж не ґрунтується на вимогах закону, оскільки в силу приписів ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження та доведення законності, відповідності встановленим правилам і вимогам спірного будівництва.

Документи, на які посилаються позивачі, а також технічний паспорт, не є документами дозвільного характеру, на підставі яких можливий початок будівництва чи введення об`єкту в експлуатацію, а є лише результатом комплексу робіт щодо обмірювання уже збудованого об`єкта нерухомого майна з визначення його складу. Надані позивачами документи не є належними та допустимими доказами дотримання будівельних, санітарних, протипожежних норм, стандартів і правил, а також відповідності розробленій та затвердженій в установленому законодавством порядку проектній документації стосовно зазначеного об`єкта будівництва та врахування вимог безпечності об`єкта з огляду на передбачуваний характер його експлуатації, що може давати підстави для висновку щодо необхідності прийняття даного об`єкта будівництва до експлуатації.

Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення положеннями ст.ст. 328, 376, 392 та ст. 331 ЦК України не передбачено.

Таким чином, колегією суддів встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки порушено прямі норми закону, щодо заборони експлуатації закінчених об`єктів будівництва, неприйнятих в експлуатацію, адже позивачі здійснили та завершили таке будівництво без контролю з боку уповноваженого державного органу, його оцінки відповідності безпеки та погодження на будівництво і експлуатацію, при цьому судом визнано встановленими недоведені вказані обставини, що мають значення для справи.

Враховуючи те, що оскаржуваним рішенням схвалено та узаконено самовільні, незаконні і недоброчесні дії позивача, які мають наслідком хаотичну забудову міста, ущільнення території непривабливими гаражами та втрату містом свого архітектурного обличчя, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави та територіальної громади, Мелітопольська місцева прокуратура Запорізької області правомірно звернулася до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення неправомірно узаконює здійснення позивачами усупереч вимогам містобудівної документації самочинного будівництва, чим порушено інтереси держави та територіальної громади міста у сфері регулювання містобудівної діяльності.

Крім того, порушення інтересів держави полягають у неприпустимості допущення порушень встановленого законодавством порядку здійснення безпечного будівництва, державного контролю за отриманням норм і правил забудови, набуття права власності на збудовані об`єкти.

Визнання за відсутності законних підстав в судовому порядку за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на гараж порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно, оскільки прийняття рішення про прийняття/неприйняття об`єкта в експлуатацію відноситься до компетенції уповноваженого органу контролю. Крім цього експлуатація спірного нерухомого майна за відсутності належних документів, що підтверджують безпечність експлуатації приміщення, створює небезпеку для життя та здоров`я необмеженого кола жильців багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , оскільки оскаржуване рішення суду узаконило самочинно збудований об`єкт, при цьому воно не гарантує його безпечність, оскільки висновок щодо дотримання всіх норм та правил при будівництві будівлі може дати тільки компетентний орган.

Оскарження прокурором рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - безпечності існування збудованого об`єкта для жителів та гостей міста, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.

Підпунктом першим пункту «б» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчим органам делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до Положення про відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, затвердженого рішенням Мелітопольської міської ради Запорізької області від 21.08.2017 № 20, він є структурним підрозділом без статусу юридичної особи виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, основним завданням якого є здійснення відповідно до законодавства України державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності.

Системний аналіз наведених норм, з урахуванням положень ЦПК щодо вимог до учасників справи, дає підстави для висновку, що саме виконавчий комітет Мелітопольської міської ради (структурний підрозділ - відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Мелітопольської міської ради) є суб`єктом, що здійснює захист інтересів держави у вказаній сфері, оскільки здійснює делеговані повноваження у сфері державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає зокрема, прогнозування розвитку територій; забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності.

Таким чином, внаслідок незаконної забудови порушені інтереси територіальної громади м. Мелітополя на забезпечення сталого розвитку території міста.

Ураховуючи, що права територіальної громади м. Мелітополя реалізуються через її представницький орган, статус органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, має також Мелітопольська міська рада.

Органи, уповноважені державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах, не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступає у вказану справу в інтересах виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області (структурний підрозділ - відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Мелітопольської міської ради) шляхом подання апеляційної скарги, оскільки виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області самоусунувся від надання правової оцінки оспорюваному рішенню та його оскарження в апеляційному порядку.

У частині встановлення наявності підстав для звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення суду, Верховний Суд у постановах від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшов до висновку, «що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи щодо неможливості самостійного звернення до суду фактичним обставинам, сам факт не звернення до суду з апеляційною скаргою, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що відповідний орган неналежно виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту таких інтересів та звернення до суду з такою апеляційною скаргою, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому у відповідності до положень п. 4 ч. 3, п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Мелітопольської міської ради Запорізької області задовольнити.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 липня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання права власності на гараж відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: