Справа № 137/513/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"17" листопада 2021 р.

Літинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Гопкіна П.В.,

за участю секретаря Іванової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНФ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд державного майна України, про стягнення заборгованості з невиплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки невиплати заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2021 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до Державного підприємства «Літинський Автобусний парк» мотивуючи його тим, що 31.07.2013 його було звільнено з роботи в Державному підприємстві "Літинський автобусний парк" з посади водія першого класу на підставі заяви за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. В даному підприємстві він пропрацював з 1992 року. На день звільнення з роботи Державне підприємство "Літинський автобусний парк" нарахувало йому заробітну плату за попередній період в сумі 35691,27 грн, але не виплатило її внаслідок відсутності грошових коштів. На проміжку 2013 року йому нараховувалась мінімальна заробітна плата на місяць яка становила 1218,00 гривень.

При неодноразових зверненнях до роботодавця після звільнення та пред`явлення вимоги про надання розрахунку та виплаті заробітної плати, яка з урахуванням заборгованості становила 35691,27 грн, йому було відмовлено у виплаті в зв`язку з відсутністю коштів та не надано довідки. Директором обіцяно, що при наявності коштів заборгованість буде виплачена та запропоновано було продовжувати працювати охоронником даного підприємства за окремим договором.

Довідка про заборгованість йому видана лише в квітні місяці 2014 року. Головним бухгалтером постійно позивачу обіцялось виплатити заборгованість. Станом на травень місяць 2021 року виплат не проведено.

Таким чином вважає дії відповідача незаконними. Враховуючи те, що виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, просить суд ухвалити рішення котрим стягнути з ДП «Літинський автобусний парк» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 35691,00 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 31.07.2013 по 24.05.2021 в сумі 168200,00 грн.

31.05.2021 при відкритті провадження у справі судом залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд державного майна України (а.с. 11).

13.07.2021 судом було задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості належного відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНФ» (а.с. 28). Також у залученого відповідача витребувано докази. Підставою для залучення слугувала та обставина, що ДП «Літинський автобусний парк» 03.02.2021 було продано на електронному аукціоні та покупцем єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Літинський автобусний парк» стало Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНФ».

04.10.2021 задоволено заяву позивача та прийнято зменшенні заявлені вимоги у справі та вирішено подальший розгляд справи проводити в частині стягнення з відповідача заборгованості з невиплати заробітної плати (а.с. 87).

У судове засідання 17.11.2021 позивач ОСОБА_1 не з`явився. Подав до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи провести у його відсутність. Позов підтримує та просить його задовольнити з підстав зазначених у позові. Не заперечує про ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 104).

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНФ» до судового засідання вкотре не з`явився, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялись заздалегідь та належним чином. Про причини неявки суд не попереджено, заперечення на позов не подано, ухвалу про витребування доказів не виконано (а.с. 71, 84, 96, 102-103 ).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд державного майна України до судового засідання не з`явився. Часом раніше надіслали на адресу суду клопотання котрим просили розгляд справи проводити без участі представника Фонду державного майна України на підставі наявних у суду матеріалів (а.с. 48-52).

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що у відповідності до трудової книжки (а.с. 3) позивач ОСОБА_1 у період з 01.05.1992 і до часу звільнення з роботи 31.07.2013 включно, працював на СП "Поділлямазсервіс", ( котре реорганізоване у 2006 році в Державне підприємство "Літинський автобусний парк").

Згідно з інвентаризаційним описом товаро-матеріальних цінностей від квітня 2014 року, Державне підприємство «Літинський автобусний парк» має кредиторську заборгованість за невиплачену заробітну плату перед ОСОБА_1 в сумі 35691,27 грн. (а.с.4,5).

Оскільки ДП «Літинський автобусний парк» 03.02.2021 було продано на електронному аукціоні та покупцем єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Літинський автобусний парк» стало Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНФ», відтак з останніх на користь позивача слід стягнути заборгованість за невиплачену заробітну плату.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КзПП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст. 76 - 81 ЦПК України, при звільненні позивача відповідач не провів розрахунок із ним, та між сторонами не має спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні: заявлена позивачем до стягнення сума 35691,00 грн фактично визнана ДП «Літинський автобусний парк» згідно розписки кредиторської заборгованості від квітня 2014 року.

На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості.

Згідно положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи ту обставину, що право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати будь-яким строком не обмежується, враховуючи відсудтість заперечень, суд зазначає про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Судові витрати у справі слід визначити відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у спосіб стягнення з відповідача на користь держави судового збору за подання позову у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення у даній справі, звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 вищевказаного Закону.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового розміру за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», становить суму 2270 грн., тобто не менше (908,00 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (11 350 грн.).

Відтак, з відповідача в дохід держави має бути стягнутий судовий збір в сумі 908,00 грн.Підстави для негайного виконання рішення передбачені п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України: суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік"установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6000 гривень.

Керуючись ст. 4, 5, 13, 19, 23, 81, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272-275, 279, 280-282, 430 ЦПК України, ст. 21, 24, 94, 115, 116, 233 КЗпП України, ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНФ» (Код , вул. Соборна, 4, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 30.01.1998 Літинським РВ УМВС України у Вінницькій області, РНОКПП НОМЕР_2 ), нараховану, але не виплачену заробітну плату в 2013 році в сумі 35691 (тридцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто одну)грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в розмірі 6000 (шість тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНФ» (Код , вул. Соборна, 4, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області), на користь держави Україна 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя : Гопкін П. В.