ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/3511/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., який є дитиною - інвалідом підгрупи А. З грудня 2018 року батько дитини ОСОБА_3 припинив утримання, відвідування, піклування та будь-яке спілкування та проживання з дитиною. У період спільного проживання з відповідачем, з березня 2018 року було призначено державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю на дитину ОСОБА_2 . За згодою сторін, вказана соціальна допомога дитині - інваліду була оформлена на ім`я відповідача, а також на його ім`я була оформлена соціальна банківська картка № НОМЕР_1 в ПАТ «Ощадбанк».Позивач та відповідач спільно вирішили, що кошти соціальної допомоги витрачати не будуть, а будуть накопичувати для подальшого витрачання на оздоровлення та лікування дитини.За період з квітня 2018 року по грудень 2018 року загальна сума соціальної допомоги склала 26307, 60 грн. З грудня 2018 року відповідач припинив утримання, відвідування, піклування та будь-яке спілкування та проживання з дитиною. Дитина проживає з позивачем.

У грудні 2018 року позивач виявила, що грошових коштів на соціальній банківській картці немає, хоча ніяких витрат для дитини з цієї картки не здійснювалось. Позивач намагалася дізнатися у відповідача обставини зникнення соціальної допомоги дитині-інваліду з банківської картки, але відповідач відмовляється від спілкування. З приводу зникнення коштів з соціальної банківської картки позивач звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, про що 30.01.2019 року внесено відомості до ЄРДР. Під час досудового розслідування встановлено, що за допомогою інтернет банкінгу відповідач перевів грошові кошти в сумі 26 277,75 грн. із соціальної банківської картки на свої банківські картки, відкриті у АТ КБ «Приватбанку». Кошти переводились у період з квітня 2018 року до грудня 2018 року невеликими сумами по 200-400 грн., інколи більше, майже щодня, або через день.

Позивач, посилаючись на те, що в інтересах дитини ці кошти не витрачались, згоди на витрачання цих коштів вона не надавала, просила суд відшкодувати матеріальну шкоду, завдану малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_3 26307,60 грн. та стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення грошових коштів, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що банківська картка на яку перераховувалася допомога, була відкрита на ім`я відповідача, який знімав з неї грошові кошти і витрачав на власні потреби. Ці обставини підтверджуються виписками з банківського рахунку, відповідно до яких перекази грошових коштів здійснювалися не на потреби дитини, а перераховувалися на інші рахунки відповідача, відкриті в АТ КБ«Приватбанк», що як раз і підтверджує нецільове витрачання соціальної допомоги.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через необґрунтованість позову. До грудня 2018 року ОСОБА_3 опікувався долею сина. За період з квітня по грудень 2018 року ОСОБА_1 , жодного разу не звернулась до органу опіки та піклування з приводу того факту, що він неналежним чином виконую обов`язки по відношенню до сина. Вважає, що переказ між його рахунками аж ніяк не може підтвердити факт нецільового витрачання грошових коштів, які він отримував у вищезазначений період на сина від держави, які включають і надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю. У ч. 9 ст. 177 СК України зазначено, що підставою для покладення на батьків обов`язку відшкодувати завдану дитині матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління майном є саме неналежне виконання батьками своїх обов`язків, чого гр. ОСОБА_1 , жодним доказом доведено не було. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 26307,60 грн., яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено нецільового використання коштів отриманих відповідачем як соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю. Викладені позивачкою у позовній заяві обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Витрачання коштів не на утримання сина, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, а є лише припущенням позивача, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №566 від 09.06.2010 року ( а.с. 3).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом , що підтверджується посвідченням серії № НОМЕР_3 ( а.с. 4-5).

На підставі особистої заяви ОСОБА_3 про призначення допомоги та згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з березня 2018 року була призначена державна соціальна допомога особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю на дитину ОСОБА_2 , 2010 року народження, що підтверджується відповіддю Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 10.01.2019 року №С-1187-0/04-11 ( а.с. 9).

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 21.12.2018 року №10509 ОСОБА_3 знаходився на обліку в управлінні та за згодою ОСОБА_5 отримував державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю з 01.03.2018 року по 01.12.2018 року на дитину ОСОБА_2 ( а.с. 7).

За період з березня 2018 року по грудень 2018 року державна соціальна допомога дітям з інвалідністю, яка призначена ОСОБА_3 склала 26307,60 грн., що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 21.12.2018 №10509 ( а.с. 8).

З витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000252 вбачається, що відомості до реєстру внесені за ч.1 ст.185 КК України 30.01.2019 року на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Проценко А.М. №335/92/19, 1-кс/335/262/2019 від 11.01.2019 року про внесення відомостей до ЄРДР щодо факту вчинення таємного викрадення майна, яке належить ОСОБА_1 ( а.с.64).

Постановою слідчого СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області від 30.01.2020 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № №0000252 від 30.01.2019 року закрито у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування ( а.с. 74).

Згідно виписки АТ «Ощадбанк» по картковому рахунку № НОМЕР_4 вбачається, що вказаний рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_3 . На вказаний рахунок здійснювалося перерахування коштів, тип виплати матеріальна допомога, за період з 06.04.2018 року по 06.11.2018 року у загальному розмірі 26307,60 грн.

Також, згідно вказаної виписки з період з 25.04.2018 року по 23.11.2018 року по вказаному рахунку періодично частками здійснювалися перекази грошових коштів на інші рахунки на загальну суму 26277,75 грн ( а.с.66-68).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, на отримання державної соціальної допомоги на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, визначається Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Згідно з статтею 8 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання. Заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю I чи II групи, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із батьків, усиновителем, опікуном або піклувальником за місцем свого проживання.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" заява про призначення державної соціальної допомоги розглядається місцевою державною адміністрацією не пізніше 10 днів після надходження заяви з усіма необхідними документами. Державна соціальна допомога призначається з дня звернення за її призначенням.

Згідно з абзацом 1 статті 10 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання.

Згідно з п.п.п 2.4, 2.6 Порядку надання соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерством охорони здоров`я України, Міністерством фінансів України від 30.04.2002 року № 226/293/169 на дітей з інвалідністю допомога призначається законному представнику.

Відповідно до особової справи № 602730 заведену на ОСОБА_1 вбачається, що УСН ЗМР по Вознесенівському району прийнято рішення від 19.02.2018 року за заявою ОСОБА_1 про призначення допомоги інвалідам та була призначена державна соціальна допомога на дитину інваліда ОСОБА_2 з 01.02.2018 по 28.02.2018 року у розмірі 1016.40 грн надбавка на догляд з 01.02.2018 рік по 28.02.2018 рік у розмірі 930 грн ( а.с. 85-86).

19.02.2018 року, ОСОБА_1 , шляхом подання заяви до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району, просила закрити особу справу № 602730, у зв`язку з переоформленням соціальної допомоги на дитину ОСОБА_2 , на батька дитини - ОСОБА_3 з 01.03.2018 року ( а.с. 87).

Відповідно до рішення УСЗН ЗМР по Вознесенівському району від 20.03.2018 року державна соціальна допомога на дитину інваліда ОСОБА_2 була призначена за заявою батька ОСОБА_3 ( а.с. 113).

Відповідно до довідки № 10509, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 21.12.2018 року, відповідач ОСОБА_3 , отримав державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю, яка була призначена сину ОСОБА_2 , в період з березня 2018 року по листопад 2018 року включно у розмірі 26 307, 60 гривень (а.с. 8).

Згідно виписки АТ «Ощадбанк» по картковому рахунку № НОМЕР_4 вбачається, що вказаний рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_3 .. На вказаний рахунок здійснювалося перерахування коштів, тип виплати матеріальна допомога, за період з 06.04.2018 року по 06.11.2018 року у загальному розмірі 26307,60 грн.

Предметом спору у даній справі, як зазначає позивач, є спричинення матеріальної шкоди малолітньому ОСОБА_2 , оскільки кошти з квітня 2018 року до грудня 2018 року в сумі 26277.75 грн відповідач ОСОБА_3 перевів з соціальної банківської картки на свої банківські картки і в інтересах дитини ці кошти не витрачались.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків.

Відповідно до частини 9 статті 177 СК України, неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодовувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як уже було зазначено вище, та сторонами у справі не заперечувалося, що до грудня 2018 року малолітній ОСОБА_2 проживав з відповідачем та він опікувався долею сина. Саме у зв`язку з цією обставиною, що сином опікувався відповідач, позивач та відповідач як законні представники дитини звернулися до Управління соціального захисту населення задля припинення виплати коштів на ім`я позивача ОСОБА_1 та початку виплати коштів на ім`я відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується особовою справою на одержання допомоги № 605706, копія якої міститься в матеріалах справи. Також даний факт підтверджується листом Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 10.01.2019 року за № С-1187-0/01-11. У липні відповідачем була подана заява до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про припинення з 01 серпня 2019 року виплати допомоги на ім`я відповідача. Допомогу було оформлено на ОСОБА_1 за її власною заявою, що також підтверджується копією особової справи одержувача допомоги ( а.с. 108-113).

Посилання позивача на виписку з банківських рахунків, як доказ нецільового використання відповідачем соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю не знайшли свого підтвердження та є лише припущенням позивача та не доводять того факту, що гроші витрачались на власні потреби відповідача.

Належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 неналежно виконував батьківські обов`язки, матеріали справи не містять.

За період з квітня по грудень 2018 року ОСОБА_1 не зверталася до органу опіки та піклування з приводу того факту, що ОСОБА_3 неналежним чином виконував обов`язки по відношенню до дитини.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку, що за вказаних обставин вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його скасування у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року в цій справі, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 11 листопада 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Онищенко Е.А.