Номер провадження: 22-ц/813/4705/21
Номер справи місцевого суду: 510/1804/18
Головуючий у першій інстанції Бошков І.Д.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Ренійської міської ради на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , яка складається з будівлі літ. А. загальною площею 436, 20 кв.м, прибудова літ. а, вбиральня літ. Б, ворота 1, огорожа,2, естакада 3-5.

Не погоджуючись із вищевказаним рішеням суду, Ренійська міська рада, як особа яка не приймала участі у розгляді справи, подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Ренійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Ренійської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.11.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що відповідачу на праві приватної власності належить: нежитлова будівля АДРЕСА_1 , яка складається з будівлі літ. А, загальною площею 436,20 кв.м, прибудова літ. а, вбиральня літ. Б, ворота 1, огорожа 2, естакада 3-5, що підтверджується технічним паспортом на вказане нерухоме майно, складений КП «Ізмаїльське міжміське БТІ» 08.05.2018р.

08 березня 2018 р. між позивачем (обдарований) та відповідачем (дарувальник) була досягнута домовленість про передачу безоплатно у власність об`єкту нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , яка складається з будівлі літ. А, загальною площею 436,20 кв.м, прибудова літ. а, вбиральня літ. Б, ворота 1, огорожа 2, естакада 3-5. Відповідач, як власник вказаного нерухомого майна (дарунку), передав безоплатно у власність позивачу об`єкт нерухомого майна. Позивач вступив у володіння та користування зазначеним майном. Сторони також домовились, що пізніше оформлять договір дарування в нотаріальному порядку.

Таким чином, судом встановлено, що з 08.03.2018р. по теперішній час, позивач фактично, відкрито володіє нерухомим майном: нежитловою будівлею АДРЕСА_1 , яка складається з будівлі літ. А, загальною площею 436,20 кв.м, прибудова літ. а, вбиральня літ. Б, ворота 1, огорожа 2, естакада 3-5, стежить за її технічним станом, сплачує комунальні послуги тощо.

Тобто, сторони домовилися про усі суттєві умови договору, так відповідач передав позивачу безоплатно у власність належне йому нерухоме майно нежитлову будівлю в натурі, а позивач прийняв її, вважаючи себе власником нерухомого майна. Фактично позивач вступив у володіння та користування зазначеним майном. Через деякий час позивач звернувся до відповідача, з метою посвідчення правочину у нотаріальному порядку, але останній відмовився від зустрічі, мотивуючи тим, що не має можливості та вільного часу. Таким чином, відповідач свідомо ухиляється від нотаріального посвідчення договору, тому позивач звернувся із позовом до суду, для захисту своїх порушених прав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідача щодо свого права власності на вказане нерухоме майно у виді нежитлової будівлі, що є предметом спору (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивача, тому є правові підстави визнати договір дарування нерухомого майна від 08.03.2018р. дійсним та визнання права власності на предмет договору нежитлову будівлю № 2-г, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з будівлі літ. А, загальною площею 436,20 кв.м, прибудова літ. а, вбиральня літ. Б, ворота 1, огорожа 2, естакада 3-5, за позивачем.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством засад (принципів) змагальності і диспозитивності при зверненні до суду позивачі самостійно обирають спосіб захисту порушеного права та обґрунтовують доказами.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Звертаючись до суду із даною апеляційною скаргою, Ренійська міська рада посилається на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлову будівлю № 2-г, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , районний суд одночасно вирішив питання про права та обовязки Ренійської міської ради, яка не була залучена до участі у справі, оскільки вказаний обєкт нерухомості розташованій на земельній ділянці, яка є власнітю Територіальної громади м.Рені в особі Ренійської міської ради.

Зокрема апелянт посилається на наступне.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до вимог частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно пункту «а» ч.2 ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

В підтвердження доводів апеляційної скарги, Ренійською міською радою додано до апеляційної скарги копію Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іротек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №175446724 від 29.07.2019 року, з якої вбачається, що земельна ділянка, на якій розміщений вищевказаний спірний обєкт нерухомості, розташована в межах міста Рені та не перебуває у приватній та державній власності, тобто вказана земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м.Рені.

Однак, визнаючи право власності на спірний обєкт, суд першої інстанції неповно зясував обствини, які мають значеня для справи та факчтино вирішив питання щодо користування власником майна ділянкою під будівлею, за відсутності волі її власника.

Відповідно до положень пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам законодавства постановив рішення, яким вирішив питання про права та обов`язки Ренійської міської ради, яка не була залучена до участі у справі.

Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом в ході розгляду справи не були досліджені докази, які підтверджують належність на праві власності спірного обєкту нерухомості відповідачу ОСОБА_2 . При цьому, посилання суду першої інстанції на технічний паспорт, на підставі якого зареєстровано право приватної власності відповідачу, є помилковим, оскільки технічний паспорт не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості та не дає можливості встановити підстави набуття права за ОСОБА_2 на вищевказаний об`єкт нерухомості (а.с. 12-14).

При цьому, згідно з частиною 2 статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності.

Так, за приписами частини 5 статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Зокрема, у відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проте, позивачем у відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України не доведено, що він є власником спірного нерухомого майна, право на яке порушено, через що суд дійшов необґрунтованого висновку про його захист у відповідності до вимог статті 15 ЦПК України.

Більш того, відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

У зв`язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір дарування нежитлових приміщень в силу ст.657 ЦК, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

До того ж, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги є частково обгрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України, є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, ураховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підстави, встановлені статтею 376 ЦПК України для його скасування судом апеляційної інстанції та відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Ренійська міська рада сплатила за подання апеляційної скарги на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року судовий збір в розмірі 5328,90 грн, згідно платіжниого доручення №19 від 08.08.2019 року (а.с.50), при цьому сплаті фактично підлягав судовий збір в розмірі - 3599,97 грн., тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Ренійської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги саме у розмірі - 3599,97 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ренійської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року скасувати.

Прийняти постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Ренійської міської ради (Код ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3599 (три тисячі пятьсот дев`яносто девять) гривен 97 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.11.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда