Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Д онецької області у складі:

головуючого судді Мирошниченка Ю.М.;

секретаря судового засідання Іванової О.В.;

позивачки ОСОБА_1 ;

представника позивачки ОСОБА_2 ;

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

1. Позиції сторін.

Позивачка просить усунути перешкоди у праві користування житловим приміщенням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , власницею якого вона є з 2002 року. Вказує, що відповідачі зареєстровані в будинку, але протягом тривалого часу в ньому не мешкають, не сплачують комунальні платежі, участі в утриманні будинку не приймають, їхні особисті речі в житлі відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, стверджував, що періодично проживав у будинку, допомагав матері оплачувати комунальні послуги, ремонтував паркан, здійснював інші побутові роботи. Особисті речі залишаються в будинку, проте через конфлікт з матір`ю ані проживати в спірному житлі, ані забрати свої речі він не в змозі. Зазначив, що у нього відсутнє будь-яке інше житло, та зареєструвати своє місце проживання йому ніде.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позов визнали.

2. Факти.

Сторонами не заперечується, що відповідач ОСОБА_3 є сином позивачки, ОСОБА_5 - це його дружина, а ОСОБА_6 - дочка.

Позивачка ОСОБА_1 є власницею будинку АДРЕСА_1 (а. с.6, 7).

У 2008 році за згодою позивачки в будинку зареєстровано відповідача, в 2012 року його дочку, а в 2019 року дружину (а.с.16).

З акту КСН «Нікопольський» № 94 від 18.05.2021 року вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають понад один рік (а. с.8).

Такі ж дані містяться в довідці КСН «Перспектива» № 527 від 20 жовтня 2016 року (а. с.9).

Відповідно до довідки КСН «Азовкольцо» № 87 від 27 січня 2009 року відповідачка ОСОБА_5 в 2009 році проживала в будинку АДРЕСА_1 (а. с.26)

26 вересня 2021 року ОСОБА_3 звертався до служби «102» із заявою про те, що в будинку АДРЕСА_1 відбувається конфлікт з його матір`ю, яка не віддає його речі (а. с.27).

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили, що відповідач ОСОБА_3 у будинку позивачки не мешкав, бачили його кілька разів коли той завітав до матері.

Свідкок ОСОБА_9 стверджувала, що ОСОБА_1 допомагав матері утримувати будинок.

3. Право.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з частиною третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що за загальним правилом за наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до наведених норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК строки у жилому приміщенні без поважних причин.

4. Висновки суду.

Сторони визнають, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею й ведуть з нею спільне господарство, а отже вона має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Верховний Суд у постанові від 9.12.2020 р. (справа № 209/2642/18) зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Позивачка стверджує, а відповідач не заперечує, що після придбання нею будинку він до нього не всилився. Відповідач своєю чергою наполягає, що мешкав у будинку протягом квітня-вересня 2006 року, а після фактичного розірвання подружніх стосунків з 2014 року проживав у матері протягом двох років. Згодом відновив шлюбні відносини й з 2016 року мешкає з сім`єю в орендованому житлі. В будинку з`являвся періодично, залишався на 2-3 дні (до тижня). Проте відповісти на питання щодо причин свого короткочасного проживання поза сім`єю, відмовився. Запевняє, що протягом 2020 року відвідував будинок 4-5 разів, коли на прохання матері виконував роботи з обслуговування домогосподарства.

Таким чином, судом встановлено, що з 2016 року будинок позивачки не є постійним місцем проживання відповідача. При цьому відповідач не повідомив суду про обставини, що могли б уважатися поважними причинами його тривалого непроживання в спірному помешканні. Фактів перешкоджання проживанню відповідача в будинку з боку позивачки та його намагання вселитися до нього судом не встановлено. За повідомленням відповідача конфлікт через його реєстрацію і пов`язані з цим додаткові витрати позивачки на оплату комунальних послуг почався лише у грудні 2020 року та загострився у травні 2021 року.

Виклик відповідачем поліції з приводу того, що позивачка нібито відмовляється повернути йому його речі наявності зазначених причин не доводить. Крім того, ця подія відбулася після звернення позивачки до суду, що дає підстави розцінювати дії відповідача як намагання штучно створити докази на спростування заявлених нею вимог.

Недоречності в наданих позивачкою актах щодо часу, з якого відповідач не проживає в будинку, вона переконливо пояснила непорозумінням з особою, що склала акт, якій вона повідомила, що син не проживає з нею з 1996 року і цей факт не заперечується відповідачем. До того ж він жодним чином не спростовує фактів, які характеризують зв`язок відповідача з місцем його реєстрації.

Отже, події останніх років свідчать про те, що будинок позивачки не був місцем постійного мешкання відповідача, який у судовому засіданні сконцентрував доказові зусилля на доведенні поодиноких фактів надання матері допомоги по господарству. Проте вони не поновлюють втраченого ним права на користування її будинком.

Так само й у подальшому він не розглядає його як постійне житло для себе та членів своєї сім`ї. Відповідач стверджує, що має гарні стосунки зі співвідповідачками й проживає з ними однією сім`єю. При цьому останні не заперечують проти позову, тоді як сам він наполягає на збереженні за собою реєстрації в будинку позивачки. Ба більше, в судовому засіданні відповідач висловив думку щодо можливості врегулювання спору шляхом щомісячної сплати позивачці певної суми на відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, аби тільки вона відмовилася від зняття його з реєстрації.

Припинення відповідача права користування спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположні свобод, з огляду на те, що будинок позички цікавить відповідача лише як місце реєстрації. Протягом кількох років, які передували виникненню спору, він разом із сім`єю проживає в орендованому житлі й повертатися до спірного жилого приміщення бажання не виявляв і наразі його не має. Тому посилання відповідача на відсутність у нього іншого житла не відповідає дійсним обставинам справи, а відсутність у нього права власності на таке житло для вирішення цього спору юридичного значення не має.

Задоволення позову, на думку суду, не призведе до порушення балансу прав сторін, зокрема права власності позивачки, яка є літньою й з огляду на стосунки з сином самотньою жінкою. Адже з-поміж іншого, загальновідомим, до прикладу, є той факт, що при укладанні власником угоди з відчуження жилого приміщення за договором купівлі-продажу чи, скажімо, довічного утримання, реєстрація в ньому третіх осіб є фактором, який негативно впливає на бажання набувача придбавати такий об`єкт.

Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, який не розглядає будинок позивачки як місце постійного проживання своєї сім`ї, а лише прагне зберегти реєстрацію. Водночас його права теж не буде непоправно порушено. З метою реалізації виборчих прав, права на отримання окремих соціальних, публічних, адміністративних послуг, ведення офіційного листування та здійснення іншої комунікації тощо він може задекларувати місце свого проживання в один із способів, передбачених Законом України «Про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні».

5. Щодо судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір, сплачений позивачкою, підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках, а саме по 302,67 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 19, 81, 141, 263-265, 268,273, 279, 352-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 302,67 грн. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення буде складено 26 листопада 2021 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко