ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 673/568/18
Провадження № 22-ц/4820/1685/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2021 року, суддя Дворнін О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Орган опіки і піклування Деражнянської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням,

встановив:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Орган опіки і піклування Деражнянської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказав, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . З серпня 2016 року по даний час у квартирі зареєстровані його колишня дружина, ОСОБА_2 та їх неповнолітній син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані особи втратили своє право користування, оскільки вони не проживають у даному житлі без поважних причин понад один рік. Разом з тим факт реєстрації відповідача ускладнює для позивача оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, а також вчинення правочинів щодо належної йому власності. Просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В квітні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Орган опіки і піклування Деражнянської міської ради про вселення та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою.

В обґрунтування позову вказали, що з моменту їхньої реєстрації у спірній квартирі АДРЕСА_1 , відповідач чинить їм перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, не допускає в житло, категорично заперечує проти їх проживання, змінив замки від вхідних дверей. Крім того, ОСОБА_1 вчиняв насильство щодо них, що унеможливило перебування в цій квартирі. 09.08.2016 року ОСОБА_2 зверталася до Деражнянського відділення поліції Летичівського відділу поліції по факту її залякувань і переслідувань з боку бувшого чоловіка, за наслідком чого ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 06.09.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд вказав, що факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі підтверджується її власноручно написаною заявою від 26.04.2019 року. Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 08.12.2016 року встановлено факт спільного не проживання сторін з початку 2016 року. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд виходив з того, що надані відповідачем докази, зокрема, копія постанови Деражнянського районного суду Хмельницької області від 24.10.2016 року та висновок органу опіки і піклування про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням від 20.08.2021 року не є достатніми доказами, які спростовують доводи позовної заяви ОСОБА_1 про не проживання відповідачів у належній йому квартирі протягом визначеного законом строку. Зазначив, що інших належних та допустимих доказів вчинення перешкод у користуванні спірним житлом його власником, ОСОБА_5 , відповідачу ОСОБА_2 та її малолітньому синові в період з лютого 2017 року до часу розгляду справи, представником відповідача ОСОБА_2 надано не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, заявлений нею позов задовольнити.

Вказала, що суд не в повній мірі дослідив обставини справи та не врахував, що ОСОБА_1 чинить перешкоди їй у проживанні та користуванні житлом, безпідставно не пускає в квартиру, категорично заперечує проти їх проживання в квартирі, змінив замки від вхідних дверей, ключів від них не надає, що особисто визнав в судовому засіданні. Крім того, ОСОБА_1 здійснював насильство відносно неї та їх сина. В квартирі знаходяться їх особисті речі. Суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки з даного висновку вбачається, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою, в той час як у неї на праві власності немає власного житла.

У відзиві ОСОБА_1 послався на законність та обґрунтованість судового рішення. Зазначив, що з часу розірвання шлюбу він та апелянт не проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 04.06.2005 року до 08.12.2016 року, який рішенням Деражнянського районного суду від 08.12.2016 року було розірвано (а.с. 11).

Згідно з довідкою від 16.03.2018 року Лозівської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , проте на даний час за цією адресою не проживають (а.с. 8).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов в квартирі АДРЕСА_1 , від 05.01.2017 року, під час обстеження вказаної квартири встановлено, що ОСОБА_2 з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ній не проживають з серпня 2016 року (а.с. 4).

В акті обстеження від 16.03.2018 року, затвердженого селищним головою Лозівської селищної ради зазначено, що в квартирі, розташованій по АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . На час обстеження, яке проводилося 16.03.2018 року, в квартирі за вказаною адресою ніхто із зареєстрованих осіб не перебував, крім того, розміщення речей в квартирі свідчить про те, що на даний час в ній ніхто не проживає (а.с. 5).

Згідно з актом обстеження від 07.06.2019 року, затвердженим селищним головою Лозівської селищної ради в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , зареєстрований з 12.01.2007 року, ОСОБА_2 , зареєстрована з 19.01.2013 року, ОСОБА_3 , зареєстрований з 12.09.2008 року. На час обстеження, яке проводилось 07.06.2019 року о 08.30 год., в квартирі за даною адресою ніхто із зареєстрованих осіб не перебував, крім того, розміщення речей в квартирі свідчить про те, що на даний час в ній ніхто не проживає. Особисті речі ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 на момент обстеження в квартирі відсутні (а.с. 138).

У висновку органу опіки та піклування Деражнянської міської ради зазначено про недоцільність визнання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки це не відповідає інтересам дитини. Згідно даного висновку батько дитини проживає з дружиною, ОСОБА_7 вони спільно виховують двох дочок, ОСОБА_8 2020 року народження, та ОСОБА_9 , 2018 року народження, проживають у Липовецькому районі Вінницької області. ОСОБА_2 на праві власності житла не має, в квартирі, що по АДРЕСА_2 , з поважних причин не проживає. З початку 2016 року мати з дитиною проживає у м. Хмельницькому, де винаймає однокімнатну квартиру (а.с. 228-229).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтями 64, 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року, справа № 464/7923/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні.

За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився.

Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Таким чином, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №755/13966/18).

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання відповідачів без поважних причин понад один рік в квартирі позивача.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та доведення позивачем юридичних фактів визначених законом для підтвердження неповажності причин залишення ОСОБА_2 з дитиною спірного житла, а також доказів непроживання ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 у спірному житлі понад один рік, в тому числі вчинення ОСОБА_2 таких дій, які пов`язані зі зловживанням нею своїми правами або з невиконанням покладених на неї обов`язків, що безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси позивача.

Також, колегія суддів зазначає, що у сторін існують неприязні стосунки, що в тому числі підтверджується копією постанови судді Деражнянського районного суду Хмельницької області від 24.10.2016 року згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із вчиненням насильства в сім`ї щодо ОСОБА_2 (а.с. 194).

Судом необґрунтовано не було взято до уваги та не надано належної правової оцінки тій обставині, що згідно висновку органу опіки та піклування визнано недоцільним визнання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, в тому числі також через те, що у відповідачів ОСОБА_2 та неповнолітнього сина сторін ОСОБА_6 на праві власності іншого житла немає.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи надані позивачем докази, а також відсутність даних, щодо наявності у відповідача ОСОБА_2 постійного житла, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та наявність підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, а також додержання балансу інтересів сторін у даному питанні.

Установивши існування між сторонами неприязних стосунків та конфліктів, які є перешкодою для користування відповідачем ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням, а також враховуючи те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони у законний спосіб набули право користування житловим приміщенням, є членами сім`ї власника житла, ОСОБА_1 , та не проживають у спірній квартирі у зв`язку з поважними причинами.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 199/1663/17 та від 22.01.2020 року у справі № 686/436/17.

В той же час, ОСОБА_1 не надано доказів того, що ОСОБА_2 не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин понад один рік, втратила інтерес до спірного житла та перешкоджає позивачу користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю. Саме по собі звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про захист своїх житлових прав вказує на те, що вона не втратила інтересу до житла і має намір проживати у ньому разом із дитиною.

Стосовно позову ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що враховуючи встановлені вище обставини, вчинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірною квартирою, відсутність у ОСОБА_2 іншого житла на праві власності, її тимчасове проживання разом з дитиною в орендованій квартирі, тому заявлений нею позов підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, вирішуючи справу суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до спірного житла та не проживає у ньому через поважні причини, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 та про задоволення позову ОСОБА_2 .

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2 , скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового рішення, на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати апелянта зі сплати судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 .

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, понесені апелянтом судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції 1536 грн. 80 коп. та в суді апеляційної інстанції в сумі 2209 грн. 80 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , відмовити.

Позов ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 1536 грн. 80 коп. та по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 2209 грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

Т.В. Спірідонова