ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/30/20

провадження № 22-ц/4809/1197/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В. В.,

за участі секретаря - Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рачука Олега Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 березня 2021 року у складі судді Орловського В.В. і

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:

- визнати попередній договір купівлі-продажу та будівництва об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - недійсним;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 4 000 000 грн безпідставно набутих коштів, які є спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що 29.11.1986 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Під час пошуку потрібних позивачу документів, вона виявила розписку від імені ОСОБА_2 , без дати, зі змісту якої випливає, що відповідач отримав від її чоловіка у борг 4 000 000,00 грн та зобов`язався виконати умови попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час з`ясування у свого чоловіка походження даного документа, останній їй повідомив, що дійсно між ним та відповідачем укладений попередній договір купівлі-продажу та будівництва об`єкта нерухомості, на виконання якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 16 000 000,00 грн.

Предметом попереднього договору купівлі-продажу об`єкта та будівництва об`єкта нерухомості є укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Після закінчення будівництва відповідач повинен був оформити право власності за ОСОБА_3 на частину даного об`єкта згідно наданих коштів або укласти договір купівлі-продажу чи повернути кошти.

Про одержання грошових коштів відповідачем були складені розписки і у тому числі розписка на 4 000 000,00 грн.

Як з`ясувалось, дані події відбулись ще у листопаді 2011 року.

Станом на день звернення до суду з позовом, відповідач свої зобов`язання не виконав, не оформив право власності на частину об`єкта за її чоловіком, ОСОБА_3 , не уклав договір купівлі-продажу і не повернув дані кошти.

Позивач вважає, що її чоловік ОСОБА_3 розпорядився належним їм на праві спільної сумісної власності майном без надання позивачем на це письмової згоди.

ОСОБА_3 і відповідач діяли недобросовісно, зокрема достеменно знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоду на це від другого з подружжя.

Той факт, що оригінал розписки знаходиться у позичальника ОСОБА_3 , свідчить про невиконання зобов`язання та неповернення йому грошових коштів відповідачем.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що предметом позову є вимога про визнання недійсним укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_2 попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об`єкта нерухомості, однак, позивач не надала суду оригінал, копію або засвідчений витяг із зазначеного попереднього договору, який вона просять визнати недійсним, також ніяк не пояснила неможливість надання цих документів та не подавала клопотання про їх витребування судом.

Крім того, позивач не повідомила дату укладення його договору, не надала інформації про форму цього договору, а тому суд першої інстанції вважав, що позбавлений можливості встановити, якими саме були умови цього договору, і які зобов`язання взяли на себе сторони.

Також, суд першої інстанції вважав необґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача 4 000 000 грн безпідставно набутих коштів, які є спільною сумісною власністю, адже позивач на обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти саме на виконання договору, а підставою для повернення переданих за договором коштів не можуть бути посилання на безпідставність їх набуття згідно положень ст. 1212 ЦПК України.

Додатково суд першої інстанції зазначив, що на необґрунтованість позовних вимог вказують обставини, що були встановлені у рішенні Апеляційного суду Кіровоградської області від 13.10.2016 (провадження 22-ц/781/1204/16).

В апеляційній скарзі адвокат Рачук О. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 березня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням вимог матеріального права та неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи.

Укладаючи попередній договір, ОСОБА_3 розпорядився належним позивачу на праві спільної сумісної власності майном без надання на це письмової згоди, тому права та законні інтереси ОСОБА_1 , як законного співвласника майна, були порушені.

ОСОБА_3 , що уклав договір щодо спільного майна, та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема. Достеменно знали про те, що майно належить подружжю на праві сумісної власності, а той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоду на це від другого з подружжя.

Відповідно до розписки, між сторонами виникли зобов`язальні відносини, оскільки передача коштів обумовлена виконанням дій з боку відповідача, а саме будівництво об`єкту нерухомості та набуття права власності на відповідну його частину ОСОБА_3 .

За змістом розписки вбачаються ознаки договору будівельного підряду, коли замовник набуває право власності на об`єкт будівництва після його завершення.

Хоча у подальшому такий договір укладено не було, проте передача коштів за розпискою відбулась у незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що судом обставини справи були визнані такими, що не підлягають доказуванню, оскільки наявне рішення суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , що набрало законної сили, однак судом не враховано, що зазначена цивільна справа розглядалася без участі позивача.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 листопада 2021 року розгляд апеляційної скарги адвоката Рачука Олега Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 березня 2021 року призначено на 15 листопада 2021 року на 11 год. 00 хв. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon представником позивача - адвокатом Рачука Олегом Олександровичем, який зареєстрований у системі EasyCon за наступними реквізитами: електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 , тел. НОМЕР_1 .

Згідно акту Кропивницького апеляційного суду від 15 листопада 2021 року, складеного секретарем судового засідання в присутності судового розпорядника та головного спеціаліста сектору з питань інформаційних технологій та технічного захисту, судове засідання, призначене в режимі відеоконференції, не відбулося, у зв`язку з відсутністю зображення з камери від ОСОБА_5 .

За змістом ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Враховуючи викладене, суд не визнає причини неявки представника позивача в судове засідання поважними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини їх неявки суд визнає неповажними, інші підстави для відкладення розгляду справи відсутні, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наданої позивачем копії розписки, без дати, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 4000000 (чотири мільйони) грн згідно попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 29.11.1986, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Для забезпечення правильного і швидкого вирішення спору суд з урахуванням конкретних її обставин повинен чітко вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі та інших учасників процесу. Суду необхідно також встановити осіб, які можуть брати участь у справі як співпозивачі або співвідповідачі, треті особи.

Неправильне визначення фактів, які необхідно встановити для правильного вирішення спору, приводить до того, що не всі особи, прав яких безпосередньо стосуються вирішення спору, притягуються до участі у справі, що у свою чергу приводить до ухвалення незаконних судових рішень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Особливості укладення попередніх договорів врегулюванні статтею 625 ЦК України.

Зокрема, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

У справах про визнання недійсними правочинів, як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати попередній договір купівлі-продажу та будівництва об`єкту нерухомості, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - недійсним та стягнути з відповідача на свою користь 4 000 000,00 грн безпідставно набутих коштів, які є спільною сумісною власністю.

Отже, позивач ставить вимогу про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об`єкту нерухомості, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , але позов пред`явила лише до однієї сторони договору - ОСОБА_2

ОСОБА_3 є також стороною оспорюваного договору, а тому мав бути залучений до участі у справі як співвідповідач, оскільки судом також вирішується питання про його права та інтереси, як сторони правочину.

Звертаючись до суду з позовом, позивач визначила процесуальний статус ОСОБА_3 як третьої особи без самостійних вимог, що не відповідає його процесуальному статусу, як учасника спірних матеріальних правовідносин, виходячи із змісту заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.

У зв`язку з незалученням до участі в справі всіх суб`єктів, як якості відповідачів (співвідповідачів), апеляційний суд не вправі встановлювати обставини справи, зокрема щодо дійсності оспорюваного купівлі-продажу та будівництва об`єкту нерухомості та, як наслідок, наявності підстав для стягнення безпідставного набутих коштів, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним ним суб`єктним складом учасників справи відповідно до сформульованих позовних вимог, які відповідатимуть передбаченому законом способу захисту відповідного права або законного інтересу.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції дане питання не вирішив, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав неналежного суб`єктного складу відповідачів.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з інших підстав, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Рачука Олега Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору та стягнення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22.11.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

В. В. Черненко