Справа № 266/5875/21
Провадження№ 2/266/1210/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

08 листопада 2021 року м. Маріуполь Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Федотової В.М.

при секретарі - Петрухіної Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя в порядку спрощеного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом в якому просила визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.06.1996 року ,що зареєстроване в БТІ за №35941 від 10.08.2001 року,вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . В вищевказаній квартирі, окрім позивачки, зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2014 року відповідачі в вищевказаній квартирі не мешкають, їхні особисті речі відсутні. Також факт відсутності відповідачів за адресою їхньої реєстрації місця проживання в Україні, підтверджується наступними документами: отриманням відповідачами російського громадянства і реєстрацією нового місця проживання на території Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_2 ,також фактом роботи відповідачки ОСОБА_2 та навчання на території РФ у школі ОСОБА_3 .. На даний час через те, що відповідачі зареєстровані в належній квартирі, позивачка несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг,відповідачі вказаних витрат не несуть, а вона не може оформити в передбаченому законом порядку субсидію,у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду за захистом свої прав та законних інтересів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 30.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 18.10.2021 року виключено з числа третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради та залучено до участі у справі у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання надала заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,в інтересах якої діє ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за їхньої відсутності не надали та про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської надала до суду заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, при ухваленні рішення просила врахувати права та інтереси малолітньої дитини. Надала висновок в якому зазначено, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської заперечують проти визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що представник позивача не заперечував щодо заочного розгляду справи, суд, керуючись ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи та вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.06.1996 року та зареєстроване в БТІ за №35941 від 10.08.2001 року, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . (а.с.16).

Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується дослідженим актом про фактичне мешкання №214 від 10.09.2021 року наданим КСН «Криштальний». (а.с.13).

Також факт не проживання відповідачів підтверджується свідоцтвом про встановлення на облік фізичної особи у податковому органі серії НОМЕР_2, згідно якого ОСОБА_2 взята на облік відповідно до податкового кодексу РФ. 15.12.2015 року (а.с.12), а також копією паспорту громадянина РФ на ім`я ОСОБА_2 в якому зазначено, що вона з 05.05.2017 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.9-11).

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 та 4статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, виходячи з аналізу змісту вказаних правових норм та встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що право відповідачів, як членів сім`ї власника квартири перестало існувати, що дає підстави суду для ухвалення законного, обґрунтованого рішення та задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 81, 200,223, 235, 258, 259, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 319,321, 383,391,405 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Федотова В. М.