справа № 753/1780/20 головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «A.S.A GROUP», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів за користування ними, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 р. ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 8 200 грн.., інфляційних втрат в сумі 2 331,09 грн. та трьох процентів річних в сумі 737,95 грн.. Позов обґрунтований тим, що 17.01.2017 р. між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «A.S.A GROUP» було укладено договір про юридичне обслуговування. Додатковою угодою до цього договору визначено порядок оплати винагороди: до 30.01.2017 клієнт (позивач) зобов`язується оплатити передоплату на вказаний у договорі розрахунковий рахунок в сумі 50% - 8 200 грн., решту клієнт сплачує виконавцю поетапно, в залежності від виконаних виконавцем послуг. 17.01.2017 р.позивач оформила нотаріальну довіреність на представників ТОВ «A.S.A GROUP». Під час перемовин працівником ТОВ «A.S.A GROUP» було надано реквізити для перерахування передоплати, проте не ті, які зазначені у договорі, а картковий рахунок фізичної особи ОСОБА_3 .Позивач перерахувала грошові кошти в розмірі 8 200 грн. на картковий рахунок ОСОБА_3 , проте надалі жодних послуг за укладеним договором не отримала. 18.12.2017 р. позивач звернулася до нотаріуса про скасування довіреності, виданої на працівників ТОВ «A.S.A GROUP», а 18.12.2017 р. до ТОВ «A.S.A GROUP» з вимогою про повернення передоплати за договором у розмірі 8200 грн.. 22.01.2017 р.представник позивача направила лист-вимогу ОСОБА_3 щодо повернення безпідставно набутих коштів, проте кошти не були повернуті.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції встановивши з власної ініціативи відповідачу строк для подачі відзиву порушив норми процесуального права та принцип рівності учасників справи. В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що перераховані позивачем кошти на користь відповідача є його заробітною платою. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів. Матеріали справи не містять докази, що набувачем коштів є ТОВ «A.S.A GROUP». Вказує, що у розумінні ст. 651 ЦК України договір між позивачем і ТОВ «A.S.A GROUP» є розірваним.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

02 листопада 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , згідно якого відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що позивач була обізнана, що грошові кошти сплачені на виконання договору надання юридичних послуг, будуть зараховані співробітнику підприємства в якості заробітної плати. Вказує, що ОСОБА_3 не є стороною договору про юридичне обслуговування, тому не може бути належним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на ціну позову та обставини справи, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.01.2017 р. між ОСОБА_1 (клієнтом) та ТОВ «A.S.A GROUP» (виконавцем) було укладено договір про надання юридичного обслуговування № 0001117.

Згідно з пунктом 2.1. договору виконавець надає клієнту юридичні, представницькі та консультаційні послуги з правових, податкових, загальногосподарських та інших питань (аспектів) правового змісту, пов`язаних з діяльністю клієнта.

Договір набуває чинності з дати підписання обома сторонами і діє до 17 січня 2018 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за договором. Якщо жодна зі сторін не заявить бажання про припинення дії договору до закінчення цього строку договір вважається подовженим на той самий строк на тих самих умовах (пункт 7.1. договору).

На виконання пункту 2.3. договору тієї ж дати між клієнтом та виконавцем укладено додаткову угоду № 1.

Згідно з умовами, визначеними пунктами 1, 2 додаткової угоди, сторони узгодили перелік юридичних послуг, які надаються в рамках договору (підготовка юридичного висновку з сформованим алгоритмом дій з питань оцінки правової позиції зі спору, формування механізму захисту активів та захисту статусу клієнта; супроводження судового спору в суді першої інстанції) та визначили, що за виконання даних послуг клієнт сплачує на користь виконавця винагороду у розмірі 16 400 грн. в такому порядку: до 30.01.2017 клієнт сплачує передоплату у розмірі 50% (8 200); решта 50% сплачується поетапно в залежності від виконаних виконавцем послуг, вартість яких розраховується із погодинних ставок, передбачених у договорі.

Договір та додаткова угода містять реквізити виконавця, зокрема розрахунковий рахунок ТОВ «A.S.A GROUP», відкритий в АТ «Укрсиббанк», № НОМЕР_1 , МФО 351005.

17.01.2017 позивач оформила нотаріально посвідчену довіреність на представництво її інтересів на ім`я співробітників ТОВ «A.S.A GROUP».

27.01.2017 ОСОБА_1 перерахувала на належний ОСОБА_3 картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», грошові кошти в сумі 8 200 грн., що підтверджується дублікатом банківського чека, випискою по рахунку позивача та не заперечується відповідачем.

В період з 01.10.2015 по 27.05.2019 ОСОБА_3 працював в ТОВ «A.S.A GROUP» на посаді юриста, що підтверджується записами в його трудовій книжці.

04.12.2017 позивач звернулася до нотаріуса про скасування виданої довіреності на представництво її інтересів працівниками ТОВ «A.S.A GROUP».

Листом від 18.12.2017 позивач повідомила ТОВ «A.S.A GROUP» про припинення дії довіреності та висунула вимогу повернути сплачені кошти, яку мотивувала тим, що передбачені договором послуги їй не були надані.

З пояснень позивача вбачається, що на вказану вимогу ТОВ «A.S.A GROUP» не відреагувало і кошти не повернуло.

22.01.2019 р. позивач звернулася до ОСОБА_3 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів.

Не отримавши задоволення вимог та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача кошти в сумі 8 200 грн. зараховані ТОВ «A.S.A GROUP», як передоплата за договором про надання юридичного обслуговування № 0001117, тобто на відповідній правовій підставі.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач зазначає, що договір з ТОВ «A.S.A GROUP» розірваний, а відтак підставі, на якій відповідач набув кошти відпала.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення iйого юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналіз вказаних положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Судом першої інстанції встановлено, що перераховані позивачем на рахунок відповідача добровільно, за вказівкою представника ТОВ «A.S.A GROUP», як предоплата за договором юридичного обслуговування.

Так, як вбачається із оскаржуваного рішення, допитана в суді першої інстанції, як свідок колишній директор ТОВ «A.S.A GROUP» ОСОБА_4 підтвердила, що сплачені позивачем кошти в сумі 8 200 грн. були зараховані як передоплата за договором про надання юридичного обслуговування № 0001117. Свідок пояснила, що пропозиція сплатити кошти на картковий рахунок відповідача була пов`язана з відсутністю у товариства достатніх фінансових ресурсів для виплати заробітної плати співробітникам.

Вказані свідком обставини позивач не заперечує, а доводи апеляційної скарги не спростовують.

Крім того, згідно повідомлення - вимоги про повернення грошових коштів, яка направлена ТОВ «A.S.A GROUP», остання містить інформацію, відповідно до якої позивачка вимагає повернення грошових коштів сплачених на рахунок ОСОБА_3 , в якості предоплати за договором про юридичне обслуговування № 0001117, тим самим підтверджує, що кошти були сплачені саме на виконання договірних правовідносин.

Натомість, позивач погодившись із тим, що кошти перераховані в сумі 8 200 грн., як передоплата за договором про надання юридичного обслуговування, вважає, що договір було розірвано, а тому, підстава для набуття коштів відпала.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відсутні будь-які відомості про те, що відповідач чи третя особа визнають факт розірвання договору про надання юридичного обслуговування № 0001117.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що апелянт визнаючи факт перерахування коштів в сумі 8 200 грн., як передоплату за договором про надання юридичного обслуговування, не довів належними та допустимими доказами, що договір було розірвано до виконання зобов`язань сторонами, а отже, факт, що законна підстава для набуття грошових коштів відпала є також недоведеним.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що скасування довіреності на представництво інтересів саме по собі не свідчить про обов`язковість розірвання договору та відсутність правових підстав для отримання грошових коштів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими і тому задоволенню не підлягають.

Що ж стосується наведеної апелянтом правової позиції Верховного Суду у справі № 295/3022/16-ц від 20 травня 2020 року щодо застосування правових висновків ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі №922/3421/17 та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, то на думку апеляційного суду останні не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки стосуються відмінних обставин, встановлених у іншій справі, а саме коли є доведеним факт розірвання договору, що свідчить про те, що правова підстава для набуття коштів згодом відпала, що в даній справі встановлено і доведено не було.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта про надання відповідачу додаткового строку для подачі відзиву та відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки вказані обставини не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, так як останні не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура