КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Київ

Справа № 359/2356/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2021 року, постановлену у складі судді Хасанової В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки і піклування - Виконавчий комітет Переяславської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,

встановив:

У липні 2021 року представник заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 кожної першої та третьої суботи місяця 10:00 до 18:00 та кожної другої та четвертої неділі місяця з 10:00 до 18:00 за місцем проживання дитини або в парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначення місця проживання якого до досягнення ним 14-ти років є предметом даного спору.

ОСОБА_1 створює перешкоди у контакті дитини з батьком ОСОБА_2 - не дає бачитися, спілкуватися заявнику з дитиною та брати участь у її вихованні, що підтверджується доказами, наведеними у додатках. Заявник має підстави вважати, що відповідач застосовує до дитини психологічний тиск. Відтак, оскільки заявнику чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, що може істотно ускладнити виконання остаточного рішення суду та призвести до фактичної неможливості його виконання з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між батьком та сином, заявник просить задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2021 року заяву задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної першої та третьої суботи місяця з 10:00 до 18:00 та кожної другої та четвертої неділі місяця з 10:00 до 18:00 за місцем проживання дитини або в парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявність рішення органу опіки та піклування - виконкому Бориспільської міської ради Київської області від 12.10.2020 р. № 631, відповідно до якого ОСОБА_2 , встановлено наступний графік зустрічей: один вихідний день кожного тижня з 10:00 год. суботи до 14:00 год. неділі на території батька, нейтральній території, враховуючи графік роботи батька або в інші дні за домовленістю сторін. Тобто, питання з даного приводу вже врегульовано компетентним органом - виконавчим комітетом Бориспільської міської ради Київської області, комісією з питань захисту прав дитини вирішувалося дане питання на підставі всебічно представлених доказів, в тому числі пояснень батьків.

Зазначає, що забезпечуючи позов та фактично призначаючи новий графік побачень відповідача з дитиною, суд першої інстанції не викликав батьків щодо з`ясування їх думки, фактично вирішив питання участі батька у вихованні дитини, що може вирішуватися лише у відповідному позовному провадженні із врахування висновку органу опіки та піклування в силу ст.19 СК України щодо доцільності відповідного графіку побачень.

Суд першої інстанції не дослідив, що саме поведінка відповідача, зокрема щодо самочинної зміни місця проживання дитини, намагання налаштувати сина проти матері, вчинення психологічного насильства відносно ОСОБА_1 та дитини змусили її звертатися за захистом як до органів поліції так і уповноважених організацій. Так, 26.03.2021 року ОСОБА_1 звернулась по допомогу в Київський міський центр гендерної рівності та отримала відповідні консультації юрисконсульта та лікаря-психіатра на тему «Домашнє насильство». 05.04.2021 року звернулась до поліції з того ж приводу, оскільки, відчуваючи свою безкарність, ОСОБА_2 продовжив вчиняти щодо ОСОБА_1 психологічне насильство через погрози, залякування, постійне переслідування.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги дії відповідача щодо викрадення дитини, що мало місце з 18.04.2021 р. по 26.04.2021 р., коли відповідач, нехтуючи графіком побачень з сином, забрав його та більш не повернув у зазначений час, пояснивши, що дитина буде жити з батьком і мати не побачить його до настання 14-річного віку. В подальшому ОСОБА_1 вдалося повернути дитину назад.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що наразі відповідач не позбавлений контакту з сином, він з ним спілкується як в телефонному режимі, так і безпосередньо. Візит батька зазвичай проходить в постійному приниженні ОСОБА_1 перед дитиною.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що заявник не довів, що невжиття заявлених ним заходів якимось чином може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів відповідача (позивача за зустрічним позовом), за захистом яких він звернувся.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що жодні факти домашнього насильства, про що скаржник наголошує в апеляційній скарзі, не знаходять свого підтвердження. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2021 року, залишеним без змінпостановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису залишено без задоволення. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить відомостей про те, в чому саме полягало порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги та просили ухвалу суду скасувати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції посилався на те, що обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази надані в їх підтвердження вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову. За результатами вивчення матеріалів справи суд знайшов достатніми і обґрунтованими доводи заяви про те, що відсутність стабільних контактів батька із малолітнім сином дійсно створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з ним, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини. При цьому, жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, судом не встановлено.

З огляду на вищенаведене, суд вважав, що захід забезпечення позову, запропонований заявником, у вигляді зобов`язання відповідача забезпечувати побачення та спілкування батька та сина із встановленням графіку їх зустрічей відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Так, пунктом 3 частині 1 цієї статті визначено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною 10 статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки і піклування - Виконавчий комітет Переяславської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Отже, між сторонами дійсно існує спір з приводу визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом матір`ю.

Про наявність конфліктної ситуації між сторонами з приводу участі батька у спілкуванні з сином свідчить факт звернення ОСОБА_2 у травні та червні 2021 року до правоохоронних органів з приводу чинення йому перешкод у побаченні з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28-40) та звернення ОСОБА_2 до виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області з проханням визначити графік побачень з сином .

Так, відповідно до рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 12.10.2020 року № 631, ОСОБА_2 визначено порядок спілкування із його малолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : один вихідний день кожного тижня з 10.00 години суботи до 14.00 години неділі на території батька, нейтральній території, враховуючи графік роботи батька або в інші дні за домовленістю сторін .

З висновків інспектора СЮП ВП Бориспільського РУП ГУНП в Київській області майора поліції Проневич А.В. від 06.05.2021 року, 12.05.2021 року, 18.05.2021 року, 24.05.2021 року, 29.05.2021 року, та начальника СДОП ВР Бориспільського РУП капітана поліції Мельника О.С. від 29.06.2021 року, за результатами звернення ОСОБА_2 , та повідомлень Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області від 13.05.2021 року, 17.05.2021року, 24.05.2021 року, 28.05.2021 року, 02.06.2021 року, 01.07.2021 року, вбачається, що рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 12 жовтня 2020 року не виконується, ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_6 , у зв`язку з чим він звернувся до поліції. При цьому роз`яснено, що відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконав рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом усунення цих перешкод.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису залишено без задоволення.

Таким чином, обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи предмет позову, обраний позивачем ( за зустрічним позовом) вид його забезпечення щодо зобов`язання відповідача надати йому можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з його батьком.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, ставлення батька до виконання своїх обов`язків, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову про визначення місця проживання дитини шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 кожної першої та третьої суботи місяця з 10:00 до 18:00 та кожної другої та четвертої неділі місяця з 10:00 до 18:00 за місцем проживання дитини або в парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури.

При цьому, зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню довірливих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини, що в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 квітня 2018 року (справа №344/16653/16-ц).

Встановивши, що заява про забезпечення позову в достатній мірі обґрунтована необхідністю забезпечення позову, ОСОБА_2 викладено свої доводи щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі невжиття таких заходів, а зазначені підстави та вид забезпечення позову є співмірними з пред`явленими вимогами, вид забезпечення позову обрано відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

У заяві про забезпечення позову вказано як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, як це передбачено ст. 151 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявність рішення органу опіки та піклування - виконкому Бориспільської міської ради Київської області від 12.10.2020 р. № 631, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з приводу чинення йому перешкод у побаченні з сином, дні та години спілкування з яким ОСОБА_2 визначено саме цим рішенням. Разом з тим, достовірних даних про належне виконання цього рішення з боку ОСОБА_1 , відповідно до встановленого графіку, нею суду не надано.

Встановлення судом першої інстанції зобов`язання матері, з якою проживає дитина, надавати батьку дитини можливість для спілкування з дитиною в певні дні і години, не вирішує по суті спір про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки стосується тимчасових зустрічей позивача з дитиною до закінчення вирішення спору між сторонами і не є тотожним задоволенню зазначених позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 4 «Конвенції про контакт з дітьми», ратифікованої Законом України № N 166-V ( 166-16 ) від 20.09.2006 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з дитиною, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив, що саме поведінка відповідача, зокрема щодо самочинної зміни місця проживання дитини, намагання налаштувати сина проти матері, вчинення психологічного насильства відносно ОСОБА_1 та дитини змусили її звертатися за захистом як до органів поліції так і уповноважених організацій, колегія суддів відхиляє, оскільки вина у такому правопорушенні у визначеному законом порядку не встановлена.

Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2021 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_1 та їхнього сина ОСОБА_3 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Отже, жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили, що спілкування батька з дитиною перешкоджає нормальному розвитку дитини, матеріали справи не містять та судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати йому можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з його батьком, та є співмірними з пред`явленими позовними вимогами, встановлений порядок є тимчасовим, до вирішення судом спору про визначення місця проживання дитини, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд фактично вирішив питання участі батька у вихованні дитини колегія суддів відхиляє.

При цьому спільне проведення часу батька та дитини не порушуватиме прав матері та не призведе до негативних наслідків для останньої, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не викликав батьків щодо з`ясування їх думки, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення питання про забезпечення позову, оскільки ОСОБА_2 звернувся із даною заявою з метою уникнення можливості настання несприятливих наслідків у разі невжиття таких заходів, а тому висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.