РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Мукачево Справа №303/6455/20

2/303/213/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді - Кость В.В.,

секретар судового засідання - Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод»;

(2) ОСОБА_2

треті особи: (1) Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ);

(2) Мукачівська державна нотаріальна контора

про скасування заборони та зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, зазначивши третіми особами: Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ); Мукачівська державна нотаріальна контора, про скасування заборони та зняття арешту:

-зареєстрованого Мукачівською державною нотаріальною конторою 30.11.2011 за №11904558 на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 23.11.2011 про забезпечення позову у цивільній справі №2-3618/2011;

-зареєстрованого Мукачівським МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області у єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19.12.2011 за №11979091 на підставі постанови Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби від 19.12.2011, - об`єкт обтяження: квартира, частка квартири, адреса: АДРЕСА_1 (надалі - Квартира).

Як на підставу для задоволення позову посилається на те, що на момент постановлення ухвали про забезпечення позову та прийняття постанови Мукачівським МВ ДВС про накладення арешту на спірну Квартиру, власником Квартири була вона, а не боржник - ОСОБА_2 . Фактична наявність арешту, накладеного на Квартиру порушує право позивача на вільне та безперешкодне розпорядження своїм майном.

Відповідачі відзив на позов не подали.

Треті особи пояснень щодо суті спору не надали.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом цивільно - правового захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з приписами п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, пов`язаних із вищевказаним нерухомим майном, суд наводить наступні обставини справи.

Згідно з інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.09.2020 №225308413 (далі - Довідка, а.с. 11-12) вбачається, що Квартира 07.10.2011 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 .

Разом з тим, 30.11.2011 за №11904558 реєстратором: Мукачівська державна нотаріальна контора на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області про забезпечення позову, 2-3618/2011, накладено арешт на квартиру, частку квартири, адреса: АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_2 (а.с. 11, зворот).

19.12.2011 Закарпатською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови-4, 4-1297, 19.12.2011 Мукачівського МВ ДВС, накладено арешт на квартиру, частку квартири, адреса: АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_2 (а.с. 11, зворот).

В свою чергу, в межах виконавчого провадження ВП №40150074, де стягувачем є ТДВ «Мукачівський пивоварний завод», боржником: ОСОБА_2 , 15.05.2014 головним державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Мукачвіського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті із наявними у матеріалах справи матеріалами, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Так, ст. 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна (п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Разом з тим, пунктом 9 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Зазначені норми матеріального права гарантують власнику вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вищевказаних приписів, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та наведені судом норми права слід констатувати, що станом на момент судового розгляду справи одноосібним власником Квартири є позивач. В свою чергу, відповідачами не спростовано законності права власності позивача на Квартиру, а також не надано доказів щодо оспорення правомірності набуття позивачем права власності на Квартиру.

У спірній по справі ситуації фактичну наявність мають обставини щодо порушення права позивача, яке пов`язане з позбавленням володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За наявності накладеного арешту (обтяження) на майно, ОСОБА_1 позбавлена об`єктивної можливості в повному обсязі вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, тому право позивача підлягає судовому захисту, шляхом зняття арешту з такого майна.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що накладення арешту на Квартиру за умови документально підтвердженого права власності позивача на неї, перешкоджають останній вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16, 386 Цивільного кодексу України).

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення будь - яких перешкод для можливості розпоряджатися своєю власністю. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Квартиру матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що на нього накладено арешт.

За результатами судового розгляду справи не встановлено фактичних підстав для подальшого існування арешту на Квартири, оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження ВП №40150074, а майно, в рахунок якого можуть бути погашені боргові зобов`язання перед стягувачем (відповідач (1) боржнику (відповідачу (2)) не належить.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами матеріального та процесуального права, позовна вимога про зняття арешту з майна підлягає задоволенню.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити.

2. Зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири АДРЕСА_2 , який накладений: 30.11.2011 за №11904558 реєстратором: Мукачівська державна нотаріальна контора на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області про забезпечення позову від 23.11.2011 у цивільній справі № 2-3618/2011, а також 19.12.2011 за №11979091 Закарпатською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови Мукачівського МВ ДВС від 19.12.2011.

3. Судові витрати покласти на позивача.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачі: (1) товариство з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» (89600, м. Мукачево, вул. Підгорянська, 101, );

(2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Треті особи: (1) Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (89600 м.Мукачево, вул. Валенберга, 3);

(2) Мукачівська державна нотаріальна контора (89600 м.Мукачево, вул. Пушкіна, 30).

Суддя В.В. Кость