Ухвала

Іменем України

15 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 759/5229/16

провадження № 61-17536ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник (піклувальник) ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року

за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної

в місті Києві державної адміністрації, про вселення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Вселено ОСОБА_3 та її малолітню доньку ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 оскаржила їх до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року залишено без змін.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня

2019 року визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обмежено дієздатною.

Встановлено піклування над громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Призначено громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , піклувальником її дочку громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для захисту її прав та законних інтересів.

Не погоджуючись з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року та постановою Київського апеляційного суду

від 14 травня 2018 року, ОСОБА_1 оскаржила їх в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня

2018 року залишено без змін.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що 21 листопада 2018 року ОСОБА_2 отримала листа від ОСОБА_3 з уточненими позовними вимогами, відповідно до яких позивач зазначила, що хоче проживати в житловому приміщенні, яке займає відповідач, і розселити інших мешканців будинку, що в ньому проживають, по житловим приміщенням, які сама обрала.

Також заявник зазначала, що їй під час розгляду справи не було відомо,

що позивач має на меті проживати в житловій кімнаті, яку займає відповідач, а також отримати займану відповідачем частину будинку

в особисте користування.

Заявник стверджувала, що у разі, якщо б суду під час розгляду справи була відома нововиявлена обставина - позовні вимоги були б змінені або задоволені частково у разі вирішення питання про конкретне житлове приміщення в будинку, в іншому випадку в позові повинно було бути відмовлено.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд задовольнити заяву про перегляд рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 06 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня

2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року, законний представник (піклувальник)

ОСОБА_2 - ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу законного представника (піклувальника)

ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що обставини, на які посилається відповідач, не є нововиявленими обставинами в розумінні статті 423 ЦПК України.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року, ОСОБА_1 , яка діє як законний представник (піклувальник) ОСОБА_2 , просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статте 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з частиною п`ятою статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, на які посилалась особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в скарзі або які могли бути встановлені при з`ясуванні судом обставин у справі.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним,

і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 02 вересня 2021 року у справі № 320/8219/15-ц (провадження № 61-14068ск21)

та від 14 вересня 2021 року у справі № 200/15603/15-ц (провадження

№ 61-14168ск21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21) зазначила, що нововиявлені обставини треба підтверджувати фактичними даними (доказами),

що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що вони можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, яку надав суд у такому рішенні.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В ухвалі Верховного Суду від 17 вересня 2021 року у справі № 370/1333/19 (провадження № 61-14603зно21) вказано, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який,

inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2011 року

у справі «Желтяков проти України»).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (рішення «Праведная проти Росії», від 18 листопада 2004 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суди встановили, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом про вселення, як на підставу своїх вимог посилалась на те, що вона разом зі своєю малолітньою донькою зареєстровані у будинку відповідача, як члени сім`ї, у встановленому законом порядку, а тому мають право користування ним та, відповідно, наявні правові підстави для вселення позивача разом з її донькою до вказаного будинку.

До заяви про перегляд рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами, додано копію конверту, в якому отримано заяву про уточнення позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням будинку, відповідно до якої остання просила виділити їй з дітьми у користування житлову кімнату площею

8,2 кв. м та передпокій - 10,4 кв. м, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділити у користування житлові кімнати площею 14,8 кв. м та 9,3 кв. м, кухню - 14 кв. м, санвузол - 3 кв. м та коридор - 1,6 кв. м. Вказана заява була подана ОСОБА_3 при розгляді її позову про визначення порядку користування жилим приміщення і була предметом судового розгляду у іншій справі (№ 759/4786/18).

Отже, пред`явлення ОСОБА_3 нового позову у справі № 759/4786/18 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Служба дітей Святошинського району міста Києва, про визначення порядку користування жилим приміщенням, не має правового значення для вирішення її позовних вимог про вселення у будинок, так як підтверджує її бажання проживати у спірному будинку та вирішити конфліктну ситуацію, а, відтак, не є і не може бути нововиявленою обставиною, яка має вирішальне значення для вирішення спору про її вселення у будинок.

Істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у даній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Отже, залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_2 (у подальшому інтереси якої представляла законний представник (піклувальник)

ОСОБА_1 ) про перегляд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України.

Посилання на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, посилаючись на існування зазначених вище обставин, заявником не наведено жодних аргументів і не додано до касаційної скарги будь-яких доказів, які б підтверджували те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі, без належного обґрунтування таких обставин, не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права (статті 423, 429 ЦПК України) є очевидним, а касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє як законний представник (піклувальник) ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року - необґрунтованою.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє як законний представник (піклувальник) ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва

від 14 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 жовтня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня

2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук