Справа № 474/523/21
Провадження № 2/474/193/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

21.10.21 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Фасій В.В.

при секретарі судового засідання Лисейко Т.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

без участі:

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Врадіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати останню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі продажу № 2405 від 01.12.2006 року. Відповідач ОСОБА_2 з жовтня 2011 року не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, не сплачує комунальні платежі, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останній у вказаному будинку немає, перешкод у проживанні в будинку їй ніхто не чинив. Відповідач добровільно змінила своє місце проживання та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , намірів повертатись з метою проживання остання не має. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Зазначила, що такі дії зі сторони відповідача позбавляють її можливості вільно розпоряджатись та користуватись належним нерухомим майном на власний розсуд. Враховуючи, що вказана особа понад одного року у зазначеному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, позивач просила визнати останню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Пославшись на те, що відповідач доводиться їй внучкою, яка ні одного дня по місцю реєстрації не проживала. Остання має власний будинок, в якому проживає разом зі своєю сім`єю в АДРЕСА_2 . Приблизно два роки назад, як внучка (відповідач) приїжджала до неї в гості. Відповідач ніякої участі в утриманні житла не приймає, не сплачує комунальні платежі, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останній у вказаному будинку немає, перешкод у проживанні в будинку їй ніхто не чинив. Прописка відповідача у будинку, який є її приватною власністю, позбавляє можливості її на оформлення субсидії та тягне додаткові витрати. Дала згоду на заочний розгляд справи. Крім цього, просила судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову залишити за нею.

Відповідач ОСОБА_2 , двічі будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по зареєстрованому та фактичному місцю проживання, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень штрих-код № 411 на 15.10.2021р., № 438 на 21.10.2021р. (повернуті з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату), № 420 на 15.10.2021р., № 446 на 21.10.2021р. (вручені адресату), а також через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи в її відсутність чи відкладення та відзив на позовну заяву, не надала.

Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- позивач ОСОБА_1 являється одноосібним власником житлового будинку за АДРЕСА_1 , на підставі укладеного 01.12.2006 року з ОСОБА_3 договору купівлі - продажу будинку, який зареєстрований в реєстрі за № 2405, про що вчинено запис про реєстрацію прав власності на нерухоме майно по Первомайському МБТІ за № 3484 в книзі: 14 від 05.12.2006р. (договір купівлі-продажу від 01.12.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 2405, витяг з Державного реєстру правочинів № 3246950 від 01.12.2006 року, витяг про реєстрацію права власності по Первомайському МБТІ № 12764701 від 05.12.2006р., показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка);

- відповідач ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , як внучка позивача, фактично ні одного дня по місцю реєстрації не проживала, оскільки має власний будинок, в якому проживає разом зі своєю сім`єю в АДРЕСА_2 , лише приблизно два роки назад приїжджала до бабусі (позивача) в гості (будинкова книга, адресна довідка № 410/07/2021 від 22.07.2021р., довідки про склад сім`ї № 2670 від 22.06.2021р., № 2717 від 24.06.2021р., видані Врадіївською селищною радою, Акт № 64 від 24.06.2021р. обстеження матеріально-побутових умов, показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка, показання свідка ОСОБА_4 );

- відповідач участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останній у вказаному будинку немає, позивач перешкод останній у користуванні житловим приміщенням не чинила (Акт № 64 від 24.06.2021р. обстеження матеріально-побутових умов, показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка, показання свідка ОСОБА_4 );

- реєстрація відповідача ОСОБА_2 у будинку позивача ОСОБА_1 створює перешкоди їй, як одноосібному власнику, у користуванні житловим приміщенням, оскільки позбавляє реалізувати право на субсидію та інші державні виплати (показання позивача ОСОБА_1 в якості свідка, показання свідка ОСОБА_4 ).

При прийнятті рішення, суд керується:

За змістом п.1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України ).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В сукупності вищевикладеного, суд вважає доведеним, що позивач ОСОБА_1 являється одноособовим власником будинку, відповідач ОСОБА_2 більше одного року, без поважних причин, не проживає по місцю реєстрації, що в свою чергу, свідчить про втрату нею інтересу щодо права на користування цим житлом, та що такі дії відповідача створюють власнику будинку перешкоди у користуванні своєю власністю.

За такого, суд вважає, що порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом.

На підставі ст. 141 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. покласти на позивача, за її ж клопотанням.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстровану по АДРЕСА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - будинком АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову в сумі 908 грн. 00 коп., залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Копію заочного рішення направити відповідачу ОСОБА_2 рекомендованим листом із повідомленням ( АДРЕСА_1 ), для відому.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення (30 днів) починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Фасій