ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 листопада 2021 року

м. Харків

справа №620/746/15-ц

провадження № 22-ц/818/4098/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 07 квітня 2021 року, постановлене у складі судді Яценка Є.І.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» (в подальшому назву змінено на « АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з вищевказаним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалось на те, що 14.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR03110100 за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 54 152, 34 грн., строком до 13.08.2014 року.

У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 15.07.2015 складає 173 384, 30 грн., тому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № DN81AR03110100 від 14.08.2007 року у розмірі 173 384, 30 грн., яка складається з: 29237 грн. заборгованість за кредитом; 30202,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 12184, 20 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 101760, 56 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та сплачений судовий збір в розмірі 2600,76 грн.

30.10.2015 року судом ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» були задоволені в повному обсязі.

Ухвалою суду від 20.01.2021 року заочне рішення від 30.10.2015 року було скасовано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

16.03.2021 року до суду надійшла заява від представника позивача АТ КБ " Приватбанк" Левицької А.В. про зміну позовних вимог та просила суд стягнути із ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3 % річних від суми боргу за кредитом за період з 21.09.2012 року по 21.09.2015 року, що складає 48866,7 - інфляційне збільшення; 5674,64 грн - 3 % річних, а всього 54541,34 грн., та судові витрати.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором DN81AR03110100 від 14.08.2007 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, які викладені у заяві про зміну позовних.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказує, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та З % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Вважає, що суд помилково дійшов висновку, що сторони не погодили строк виконання зобов`язання, а тому саме з набранням законної сили рішення по справі №2020/7906/2012 настає обов`язок позичальника сплатити суму боргу, й зобов`язання стає простроченим. Проте, позивач змінив строк кредитного договору достроково звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості в серпні 2012 року відповідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 р. по справі №444/9519/12, а тому саме з вересня 2012 року наступив строк виконання зобов`язання й зобов`язання стало простроченим, а не з моменту набрання законної сили рішення по справі №2020/7906/2012. Зазначає, що рішення по справі №2020/7906/2012 ухвалено 04.03.2014 року й набрало законної сили. Оскільки строк виконання зобов`язання настав у вересні 2012 року, то позивач правомірно заявив до стягнення суми, передбачені ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення з 12.09.2012 р. по 12.09.2015 р. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 № 918/329/16, постановах Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що за змістом заяви про зменшення позовних вимог, позивачем фактично змінено предмет позову - зі стягнення заборгованості за кредитним договором на стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України. Вказує, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявления ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення/зменшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Зазначає, що як вбачається зі змісту заяви про зменшення позовних вимог та апеляційної скарги вбачається, позивач просить суд стягнути витрати по ст. 625 ЦК України за період з 12.09.2012 року (день звернення позивача до Комінтернівського районного суду м. Харкова) по 12.09.2015 року. Між тим днем звернення до Комінтернівського районного суду м. Харкова, є 17.08.2012 року, що підтверджується відбитком штампу суду на першому аркуші заяви, а тому позивачем невірно розраховано період стягнення вимог. Зазначає, що Верховний суд в своїй постанові від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання та зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17. Також зазначає, що оскільки заяву про стягнення річних та інфляційних втрат позивачем подано 16.03.2021 року, а період такого стягнення позивачем визначено з 2012 по 2015 роки, то позивачем не вірно нараховано період такого стягнення, що є підставою для відмови в задоволенні скарги. Звертає увагу суду на те, що самостійно складені позивачем розрахунки заборгованості не можуть бути визнані належними доказами, оскільки у розрахунку 3% річних та інфляційних витрат вказані певні незрозумілі формули, а також індекс інфляції за відсутності посилання на докази його визначення. Вказує, що оскільки заява про зменшення позовних вимог та апеляційна скарга не містять посилань на підстави визначення формул здійснених розрахунків, не зрозуміло, на підставі чого позивачем визначено індекс інфляції, вважає, що розрахунок сум, що стягуються є необґрунтованим, що є підставою для відмови у задоволенні скарги. Вказує, що на виконання зобов`язань за кредитним договором, між відповідачем та позивачем укладено договір застави, предметом якого був автомобіль ВАЗ 21074, 2007 року випуску. В листопаді 2009 року представниками позивача було вилучено у відповідача вказаний автомобіль, що підтверджується актом приймання автомобіля та довіреністю від 30.11.2009 року, відповідно до вказаного акту, позивач повинен був передати автомобіль на реалізацію за ринковою ціною з подальшим спрямуванням виручених від цього грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. Вказує, що про цей факт позивач також не повідомив суду та в розрахунку заборгованості про це нічого не зазначено. Позивач також не повідомив про ціну, за якою автомобіль було реалізовано, а також про розмір заборгованості, що залишилася після його реалізації. Вважає, що після передачі автомобіля позивачу, умови договору виконані у повному обсязі, а позивач використав отриману від реалізації автомобіля грошову суму на погашення кредиту та не повідомив про залишок заборгованості за кредитним договором, а тому підстав для задоволення позовних вимог, в тому числі для стягнення інфляційних втрат та 3% річних не існує.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга представника АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що що 14.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ( в подальшому назву змінено на « АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR03110100 за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 54 152, 34 грн., строком до 13.08.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Відповідач своєчасно погашення за кредитним договором не здійснював, у зв`язку з чим станом на 15.07.2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 173384, 30 грн., яка складається з: 29237 грн. заборгованість за кредитом; 30202,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 12184, 20 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 101760, 56 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110100 від 14.08.2007 року була предметом розгляду в іншій справі № 2020/7906/2012.

Так, 12.10.2012 року заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова позовні вимоги ПАТ КБ " Приватбанк" задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 забогованість за кредитним договором DN81AR03110100 від 14.08.2007 року в розмірі 62794,08 грн., та судовий збір в сумі 627,94 грн.

11.09.2013 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова вказане заочне рішення було скасовано.

04.03.2014 року заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" задоволені, та стягнуто з ОСОБА_1 забогованість за кредитним договором DN81AR03110100 від 14.08.2007 року станом на 24.05.2012 року в розмірі 62594,08 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське Фінансове Агенство « Верус» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова та ОСОБА_1 суму 200, 00 грн. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набуло законної сили.

З позовом, що є предметом цього судового розгляду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 21.09.2015 року.

16.03.2021 року АТ КБ " Приватбанк" надав суду заяву про зменшення позовних вимог в якій просив суд стягнути із ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3 % річних від суми боргу за кредитом за період з 21.09.2012 року по 21.09.2015 року, що складає 48866,7 - інфляційне збільшення; 5674,64 грн - 3 % річних, а всього 54541,34 грн., та судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що трирічний строк необхідно відраховувати з дати звернення з позовом до Комінтернівського районного суду м. Харкова, між тим суд позбавлений можливості самостійно обрахувати розмір інфляційних втрат та 3 % річних у зв"язку з відсутністю відомостей щодо дати звернення з позовом АТ КБ " Приватбанк" до Комінтернівського районого суду м. Харкова, за результатами розгляду якого 04.03.2014 року було ухвалено рішення.

З такими мотивами відмови у позові колегія суддів не погоджується, оскільки з пред`явленням позову у справі № 641/9437/13-ц про стягнення заборгованості станом на 24.05.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» змінив строк виконання зобов`язань, тому вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втратза період з 21.09.2012 року по 21.09.2015 року є обгрнутованими.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстава позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Законодавцем передбачене право судді під час підготовчого засідання заслухати уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви (п.4ч.2 ст.197 ЦПК України). Таке уточнення може стосуватися уточнень раніше заявлених вимог без зміни їх суті (помилки в датах, прізвищах, неточність формулювання). Однак, з огляду на права, надані сторонам процесуальним Законом фундаментально відносно тексту позову, позивач може: збільшувати/зменшувати розмір позовних вимог (стосується вимог у грошовому вимірі), змінити підставу або предмету позову. І цей перелік є вичерпним.

Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував.

Таким чином, зміна предмета позову означає зміну вимог, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову, як визначено вищенаведеною нормою ч. 3 ст. 49 ЦПК України, не допускається. Доповнення позовних вимог новими вимогами та новими обставинами по своїй суті є новим позовом.

У даному випадку, подачею заяви про зменшення позовних вимог, фактично змінено як предмет, так і підстави позову, доповнено позовні вимоги кількома вимогами із самостійним предметом та підставами, відмінними від предмета та підстав вимог позову.

Отже, своєю заявою про зменшення позовних вимог представник позивача фактично подає новий позов, заявляє додаткові підстави позову, заявляє додатково нові позовні вимоги, які при подачі позову від 21.09.2015 року не заявлялись, що приписами ст.49 ЦПК України не передбачено.

За правилом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріали справи містять дані про те, що відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву заявлялось про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних від суми боргу за кредитом АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути за період з 21.09.2012 року по 21.09.2015 року, то звертаючись до суду із заявою про зменшення позовних вимог, а фактично заявивши нові вимоги, лише 16.03.2021 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності.

За змістом ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності, та ця заява є обґрунтованою, оскільки трирічний строк позовної давності сплив, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме за цих підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 07 квітня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 08 листопада 2021 року