Справа № 464/6120/20 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/2213/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м.Львів

Справа № 464/6120/20

Провадження № 22ц/811/2213/21

Провадження № 22ц/811/2700/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСАН-АГРО», підписані адвокатським об`єднанням «Волощук та партнери» в особі Волощука В.В., та директором Рихлінським Т.Б., на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 квітня 2021 року; ОСОБА_3 на додаткове рішення цього суду від 7 червня 2021 року, постановлені у м.Львові у складі судді Тімченко О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «РОСАН-АГРО» про стягнення коштів,-

встановив:

3 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернувся з цим позовом. Просив стягнути з відповідача на його користь 6 167 475,70 грн., з яких: 1 230 600 грн. вихідної допомоги; 3 390 220 грн. компенсації за невикористану відпустку; 1 546 655,70 грн. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову посилається на те, що він (позивач) перебував у трудових відносинах з відповідачем ТзОВ «РОСАН-АГРО». Вказує, що він звільнений з посади генерального директора на підставі п.5 ст.41 КЗпП України відповідно до рішення учасника № 03-08/20 ТзОВ «РОСАН-АГРО» від 3 серпня 2020 року. Зазначає, що відповідачем видано йому (позивачу) трудову книжку, із внесеним записом №27 від 3 серпня 2020 року, відповідно до якого його звільнено з роботи. Відповідачем також надано йому копію наказу (розпорядження) №РА00000079 від 3 серпня 2020 року, без проведення розрахунку, виплати вихідної допомоги, компенсації за 503 дні невикористаної відпустки. Зазначає, що 15 вересня 2020 року відповідачем перераховано йому ( ОСОБА_3 ) 317 225,73 грн. Вказує, що йому (позивачу) не надано необхідної інформації (довідок, розрахунків тощо), на підставі яких можна зробити повний розрахунок належних до виплати сум, а також розрахунок суми, яка підлягає стягненню з відповідача як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Стверджує, що ним (позивачем) отримано довідку, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 30 жовтня 2020 року, яка містить інформацію - дані про нараховану йому ( ОСОБА_3 ) заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) за 2020 рік, зокрема відомості про суму його заробітку/доходу, нараховану відповідачем. Згідновідомостей цієї довідки, відповідачем за період з січня по липень 2020 року йому нараховувався заробіток/дохід у розмірі 205 100 грн. щомісячно. У наказі (розпорядженні) №РА00000079 від 3 серпня 2020 року не зазначена (не розрахована) сума належної до виплати йому (позивачу) вихідної допомоги. Вказує, що у цьому наказі зазначено: «виплатити компенсацію за 503 дні невикористаної відпустки», проте, не розраховано та не зазначено суму належної до виплати грошової компенсації. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ТзОВ «РОСАН-АГРО» на користь ОСОБА_3 1 230 600 грн. вихідної допомоги, 3 390 220 грн. компенсації за невикористану відпустку та 1 546 655, 70 грн. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, а всього: 6 167 475, 70 грн. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням цього суду відмовлено у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржує відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що 3 серпня 2020 року ОСОБА_3 звільнено з посади генерального директора ТзОВ «РОСАН-АГРО». Повний розрахунок з позивачем проведено 15 вересня 2020 року. Стверджує, що на момент купівлі (23 квітня 2007 року) ТзОВ «РОСАН-АГРО» засновником АТ «ҐОБАРТО» посадовий оклад генерального директора ОСОБА_3 становив 14 725 грн., що стверджується копією відомості про нарахування заробітної плати за квітень 2007 року, бухгалтерською довідкою від 27 серпня 2020 року, інформацією про індексацію заробітної плати щодо позивача. Вказує, що 13 червня 2016 року затверджено Статут ТОВ «РОСАН-АГРО» в новій редакції. Відповідно до пп. і п. 8.2.1. ст. 8.2. цього Статуту до повноважень Загальних зборів заявників належить визначення засад працевлаштування генерального директора. Засновник товариства у Статуті розмежовував повноваження органів управління по затвердженню оплати праці, а саме: розміри оплати праці працівників затверджуються виконавчим органом, а розмір оплати праці генерального директора затверджується Загальними зборами. Позивач, всупереч Статуту самовільно встановлював собі розмір оплати праці. Зазначає, що позивач шляхом затвердження нових штатних розкладів систематично вчиняв дії на підвищення власної заробітної плати, в порушення вимог п.9.6 Статуту, без жодного погодження із Загальними зборами товариства. Згідно із штатним розкладом товариства, станом на 1 травня 2018 року посадовий оклад генерального директора становив 30 000 грн.; станом на 1 жовтня 2018 року - 60 000 грн.; на 1 листопада 2018 року - 99 400 грн.; на 1 січня 2019 року - 136 650 грн.; станом на 1 травня 2019 року посадовий оклад генерального директора становив 205 000 грн. (заробітна плата за календарний рік збільшена на 175 000); станом на 1 січня 2020 року посадовий оклад генерального директора становить 205 100 грн. До моменту набрання сили Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» діяльність товариств з обмеженою відповідальністю регулювалася Законом України «Про господарські товариства». Зазначає, що позивач, маючи бажання збільшити собі розмір оплати праці та знаючи, що це питання належить до компетенції Загальних зборів учасників, мав право скликати Загальні збори та поставити на порядок денний Загальних зборів учасників питання про перегляд розміру винагороди генеральному директору. Однак, позивач не скористався цим правом, а всупереч Статуту і Закону самовільно збільшував собі винагороду. Вказує, що відповідач виплатив 15 вересня 2020 року ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку в сумі 136 998 грн., що розрахована у відповідності до наказу від 14 вересня 2020 року, виходячи з посадового окладу 14 725 грн. з урахуванням індексації. Позивач, збільшивши собі відпустку до 45 календарних днів, порушив норми чинного законодавства.

ОСОБА_3 не погодився із додатковим рішенням суду, просить його скасувати та прийняти нове рішення про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 78 000 грн., які є підтверджені належними доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг «РОСАН-АГРО», підписаних адвокатським об`єднанням «Волощук та партнери» в особі Волощука В.В., та директором Рихлінським Т.Б., на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення цього суду від 7 червня 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТзОВ «РОСАН-АГРО».

Відповідно до протоколу зборів № 47/1 від 1 червня 2004 року позивача затверджено на посаді генерального директора. Наказом генерального директора ТОВ «РОСАН-АГРО» ОСОБА_3 № 06-К1/06а від 1 червня 2004 року встановлено йому (позивачу) щорічну відпустку тривалістю 45 календарних днів, починаючи з 1 червня 2004 року.

3 серпня 2020 року позивача звільнено з посади генерального директора на підставі п.5 ст.41 КЗпП України згідно рішення учасника № 03-08/20 ТзОВ «РОСАН-АГРО».

Відповідно до наказу генерального директора ТОВ «РОСАН-АГРО» Трунова Д.К. № РА-02/09/008-ОД від 15 вересня 2020 року позивачу підлягає виплаті вихідна допомога в розмірі 6-місячного середнього заробітку відповідно до п.5 ст.41 КЗпП України.

У ст.41 КЗпП України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Позивача звільнено з роботи згідно рішення учасника № 03-08/20 ТОВ «РОСАН-АГРО» від 3 серпня 2020 року - АТ «Ґобарто» (володіє 100% частки у статутному капіталі відповідача), наказу (розпорядження) № РА00000079 від 3 серпня 2020 року, про що зроблено запис у трудовій книжці позивача.

Згідно із ст.44 КЗпП України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що доходи позивача з січня по липень 2020 року (перед звільненням) становлять по 205 100 грн. щомісячно.

Вихідна допомога, яка б повинна була бути виплачена позивачу при звільненні, становить 1 230 600 грн. (205 100 грн. х 6 місяців).

Частина 8 ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачає, що порушення посадовою особою обов`язків, передбачених ч.ч. 2, 4, 6, 7 цієї статті, є підставою для розірвання товариством договору (контракту) з такою особою без виплати компенсації.

Позивача звільнено у зв`язку із припиненням повноважень посадових осіб, що передбачено п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

При припиненні трудових відносин з даної підстави положення ч.8 ст.42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не застосовується.

Позивач заявив вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Згідно із ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно із розрахунком, наданим позивачем, компенсація за 503 дні невикористаної відпустки становить 3 390 220 грн. Розмір компенсації відповідач не заперечує.

Із наданих відповідачем статутів товариства, затверджених загальними зборами учасників 23 квітня 2007 року, 10 жовтня 2016 року, 2 жовтня 2017 року, не надається можливим визначити умови та порядок встановлення тривалості відпусток на час винесення наказу 1 червня 2004 року.

Суд першої інстанції в цій частині оскаржуване рішення мотивував тим, що погіршення становища особи є неприпустимим та поставив під сумнів те, що учасники товариства не могли не знати чи довідатися про наявність у генерального директора протягом 16 років відпустки з такою тривалістю. Наказ від 1 червня 2004 року щодо тривалості відпустки генерального директора є чинним, не оспорений і не скасований.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність вимог позивача щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, кількість яких згідно з наказом відповідача від 3 серпня 2020 року за № РА00000079, який є чинним, становить 503 дні.

Питання про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні врегульовано ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із ст.117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 із наступними змінами (далі- Порядок).

Пунктом 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (дню звільнення працівника з роботи).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Виплаті підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника з урахуванням податків та обов`язкових платежів, що відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 5 серпня 2020 року (справа № 817/893/17). Верховний Суд зауважив, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також повинні відраховуватись податки і збори.

Встановлено, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 22 березня 2021 року в розмірі 1 546 655,70 грн. позивачем проведено з урахуванням Порядку.

Згідно із відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідку сформовано засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 30 жовтня 2020 року) доходи позивача за останні два місяці перед звільненням (червень-липень 2020 року) становили по 205 100 грн. Станом на 22 березня 2021 року кількість днів затримки виплати належних сум позивачу становила 230, середньоденна заробітна плата перед звільненням становила 6724,59 грн.

Наведений розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, тому такий судом першої інстанції вірно прийнято до уваги як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 546 655,70 грн. (6724,59 грн./день х 230 днів = 1 546 655,70 грн.).

Відповідач посилався на неправомірність самовільного підвищення, без погодження із Загальними зборами товариства, заробітної плати з 1 травня 2018 року (30 000 грн.) в порушення вимог п.9.6 статуту товариства в редакції від 2017 року, за яким товариство встановлює форми, системи та розміри оплати праці, а також інші види доходів працівників на основі затверджених виконавчим органом організаційної структури та штатного розкладу. Оплата праці та інші засади праці генерального директора визначаються Загальними зборами. Первісно генеральному директору ОСОБА_3 встановлено посадовий оклад в розмірі 14 725 грн.

Згідно із затвердженими штатними розписами посадовий оклад генерального директора поступово збільшувався і з 1 січня 2020 року становив 205 100 грн.

У п.9.6 статуту товариства в редакції від 2017 року зазначено про визначення Загальними зборами засад оплати праці, про конкретний розмір заробітної плати, як і про його погодження, не згадується. Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наведене положення статуту не перешкоджало позивачу як генеральному директору у встановленому порядку затверджувати штатні розклади.

Суд також виходив з того, що відповідач не вжив заходів щодо оскарження таких дій позивача, докази звернення до відповідних органів щодо вжиття заходів державного нагляду/контролю за додержанням законодавства про працю відсутні.

Накази генерального директора ТзОВ «РОСАН-АГРО» від 14 вересня 2020 року за № РА-02/09/007-ОД, 15 вересня 2020 року № РА-02/09/008-ОД щодо проведення позивачу нарахувань на підставі наданої власником товариства АТ «Ґобарто» інформації щодо погоджених умов праці колишньому директору не ґрунтується на положеннях КЗпП України, оскільки в односторонньому порядку суттєво погіршує становище колишнього працівника, що є неприпустимим, дії відповідача не відповідають таким критеріям як справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із меморіальним ордером № 2389 від 15 вересня 2020 року № 2389 при перерахунку позивачу 317 225,73 грн. у призначенні платежу зазначено: «ЗП при звільненні за 08-09.2020, компенс.невик.відпустки, невиплаченої з/п та вихідної допомоги ТзОВ «Росан-Агро». Суд першої інстанції вважав, що виплати не деталізовано, а розрахункова відомість за серпень 2020 року (хоча виплата відбулась у вересні 2020 року) без підпису генерального директора відповідача не є належним доказом нарахування указаних сум.

Накази відповідача від 14 та 15 вересня 2020 року містять лише розпорядження нарахування позивачу сум з певних критеріїв і не містить розрахунків та розмір виплат, що належать позивачу. Тому суд першої інстанції не взяв до уваги такі розміри у зв`язку із відсутністю належних та достовірних доказів проведення позивачу конкретних виплат.

До висновку про задоволення позову суд першої інстанції прийшов з урахуванням встановлених ним обставин на підставі наданих доказів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Рішенням суду від 28 квітня 2021 року задоволено позов ОСОБА_3 .

У встановлений судом строк представником позивача подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача у розмірі 78 000 грн. відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги та актів на виконання такого, детального опису-розрахунку.

Відповідно до ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст.270 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати (п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України).

При розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд ураховує наступне.

Заявою по суті справи є позовна заява (ч.1 ст.174 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством передбачено вимоги до форми та змісту позовної заяви.

Відповідно до п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача, посилається на те, що у позовній заяві не міститься попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, до якого відносяться витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України). Зазначення лише 80 000 грн. невідомих витрат не може вважатися будь-яким розрахунком і додержанням наведених положень закону. Вказав, що позивачем/представником позивача разом з першою заявою по суті спору не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, а саме: витрат на професійну правничу допомогу, які вони очікують понести у зв`язку з розглядом справи.

Колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 цього Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката; визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 48 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у ЦПК України.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Є встановленим, що у позовній заяві позивачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 80 000 грн.- оплата правової (професійної правничої) допомоги.

Колегія суддів прийшла до висновку, що зазначення позивачем орієнтовного попередньогорозрахунку безпосередньо в тексті позовної заяви відповідає п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України.

Згідно із ч.3 ст.134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Позивачем надано копію договору №А045/2020 від 25 серпня 2020 року про надання правової допомоги; копію протоколу узгодження вартості професійної правничої допомоги (гонорару) від 27 жовтня 2020 року; копії актів: №1/А045/2020 від 27 жовтня 2020 року; №2/А045/2020 від 30 листопада 2020 року; №3/А045/2020 від 28 квітня 2021 року; детальний опис-розрахунок від 28 квітня 2021 року.

Заяву про ухвалення додаткового рішення разом з усіма додатками направлено відповідачу для надання можливості проаналізувати склад витрат та (за необхідності) надати відповідні заперечення чи клопотання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із ч. 1 ст. 26 цього Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Колегія суддів прийшла до висновку, що правнича допомога позивачу була необхідною і фактично надана, що підтверджено належними доказами. Заяв про необґрунтованість розміру правничої допомоги та зменшення такого не подано.

Зурахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про скасування додаткового рішення суду першої інстанції та задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 78 000 грн.

Суд першої інстанції фактично відмовив в прийнятті додаткового рішення. У такому випадку судом виноситься ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення, а не додаткове рішення, як ухвалив суд першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 133, 141, 270, ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСАН-АГРО» підписані адвокатським об`єднанням «Волощук та партнери» в особі Волощука В.В., та директором Рихлінським Т.Б., на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 7 червня 2021 року задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 7 червня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення.

Заяву задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСАН-АГРО» (, 77023, Івано-Франківська область, Рогатинський район, с.Підгороддя) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 78 000 (сімдесят вісім тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 2 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді