РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/943/21

10 листопада 2021 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 10.02.2016 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг та підписав заяву без номера і тим самими приєднавшись до Умов та Правил надання банківських послуг і у такий спосіб уклав кредитний договір, на підставі якого відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 19000 грн. відповідно до умов договору, відповідач повинен був слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, який відповідно до умов договору є короткостроковим кредитом, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування, а відповідач узяв на себе зобов`язання повертати кредит частинами та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами на умовах, визначених договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав та надав відповідачу можливість кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте, відповідача зобов`язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого станом на 21.03.2021 утворилась заборгованість в сумі 23568,21 грн, яка складається із 22860,06 грн заборгованості за кредитом та 708,15 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10.02.2016 у розмірі 23568,21 грн та судові витрати по справі.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 27.04.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, про що повідомлено сторони.

Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив.

31.05.2021 відповідачем подано відзив на позов, який останній мотивує тим, що у підписаній 10.02.2016 ним Анкеті-заяві відсутні відомості про те, якою послугою він мав намір скористатись та яку картку просив оформити, відсутні відомості про бажаний кредитний ліміт, яку саме платіжну картку він отримав і який кредитний ліміт було встановлено, відсутні відомості про істотні умови договору, а саме про базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше. Вказує, що позивачем додано до позову витяг з Умов та права надання банківських послуг, який не підписано відповідачем і в матеріалах справи відсутні докази, що саме з такою редакцією Умов відповідач ознайомився і погодився з ними. У зв`язку з цим, позивач не погоджується з наданим позивачем розрахунку заборгованості. Також вказує, що надана позивачем роздруківка із сайту не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій лише позивача. Вважає, що при укладенні договору позивач не повідомив його про умови кредитування. У зв`язку з цим вважає, що відсутні підстави для стягнення нарахованих відсотків в сумі 708,15 грн. Щодо стягнення заборгованості за кредитом, то вважає, що строк його повернення не настав, оскільки позивач 10.06.2020 визначив такий строк - 240 місяців і відповідач продовжує користуватись кредитною карткою. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 10.06.2021 задоволено клопотання відповідача та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.07.2021 позивачем подано відповідь на відзив на позов, який мотивовано тим, що відповідач, підписуючи заяву 10.02.2016, ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку, тарифами банку, які разом з Умовами складають договір банківського обслуговування, погодився з такими умовами договору, а відтак договір відповідає вимогам ст.634 ЦК України. Зміст кредитного договору, при цьому, зафіксовано у кількох документах. Вказує, що відповідач за п`ять років не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить, що останній знав про їх розмір та умови обслуговування кредиту і погодився з ними. Також вказує, що позивач надав виписку по картковому рахунку з якого прослідковується розмір встановленого кредитного ліміту, вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже отримав кредитну картку «Універсальна». З розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість, певний період часу своєчасно погашав заборгованість, що свідчить про його обізнаність з умовами обслуговування та тарифами, а тому розрахунок та виписка по рахунку є належними доказами по справі. Просить позов задовольнити.

Позивач не забезпечив явку уповноваженого представника в судове засідання. У своїй позовній заяві вказує, що у разі неявки відповідача в судове засідання, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. Окрім того, представником банку подано суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у ого відсутності, проти позову заперечує.

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , 10.02.2016 звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (21.05.2018 товариство змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») із Анкетою-заявою без номера на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До позову позивачем додано Умови та правила надання банківських послуг.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , 10.02.2016 початковий ліміт було встановлено у розмірі 500 грн., 28.10.2016 кредитний ліміт збільшено до 3000 грн., 23.05.2017 - до 5000 грн., 30.09.2017 - до 14000 грн., 19.10.2017 - до 16000 грн., 24.02.2019 - до 19000 грн., після чого 01.06.2020 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.

Із довідки без номера та дати, складеної в односторонньому порядку АТ КБ «Приватбанк» та підписаної представником банку вбачається, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 - 07.09.2015 з терміном дії до 09.2019; НОМЕР_2 - 06.10.2017 з терміном дії до 07.2021.

Із розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.02.2016 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 21.03.2021 існує заборгованість за кредитом в сумі 22860,06 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом сумі 708,15 грн, а в загальному 23568,21 грн.

Із виписки за договором без номеру із ОСОБА_1 станом на 23.03.2021 вбачається, що за період з 10.02.2016 по 19.03.2021 існував рух коштів по картковому рахунку НОМЕР_2 , зокрема зняття готівки, поповнення карткового рахунку, погашення обов`язкових платежів, придбання товарів. Остання операція щодо поповнення карткового рахунку - 18.03.2021 на суму 500 грн.

При цьому, із вказаної виписки вбачається, що за період з 10.02.2016 по 19.03.2021 відповідачем використано кредитних коштів на загальну суму 44822,93 грн та сплачено банку в рахунок погашення заборгованості - поповнено картковий рахунок на суму 50194,73 грн.

Надана відповідачем виписка від 03.11.2021 №6AR1AT4CK7AUP4B6 по картковому рахунку НОМЕР_2 за договором SAMDNWFC0 від 10.02.2016 також підтверджує рух коштів по картковому рахунку за період з 01.01.2021 по 03.11.2021 та підтверджує, що відповідач продовжує користуватись карткою та здійснює поповнення карткового рахунку. Згідно виписки кредитний ліміт становить 0,00 грн, баланс на кінець періоду становить -14260,11 грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19 вказано, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування по даній цивільній справі є факт укладення між сторонами кредитного договору, обсяг прав та обов`язків сторін за договором, виконання, невиконання та/або неналежне виконання умов договору, наявність заборгованості за договором.

На підтвердження укладення договору та його умов позивач надав суду анкету-заяву без номера від 10.02.2016, Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, довідку про видані кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, виписку по картковому рахунку, оформленому на ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд не приймає до уваги як належний доказ укладення кредитного договору між сторонами Анкету-заяву від 10.02.2016 враховуючи наступне.

У вказаній Анкеті-заяві від 10.02.2016 відсутні відомості про намір отримати кредит, його розмір у вигляд встановленого конкретного кредитного ліміту, номер карткового рахунку, термін дії картки чи договору і строк повернення коштів, розмір відсоткової картки.

При цьому суд враховує, що наданий позивачем документ без назви, який підписаний відповідачем 10.06.2020, лише містить інформацію про типи кредитного продукту банку та умови кредитування за кожним з продуктів. Відомості про обрання конкретного типу кредитного продукту і погодження відповідача з конкретним типом кредитного продукту такий документ не містить.

Суд не приймає до уваги наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», оскільки доказів ознайомлення та погодження з ним відповідача суду не надано.

Крім того, суд також не приймає до уваги як належний доказ укладення кредитного договору Умови та правила надання банківських послуг враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Разом з тим, у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.02.2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.03.2021 - дата підписання позовної заяви), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Враховуючи викладене, суду дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що АТ КБ «Приватбанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а відтак, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві від 10.02.2016 домовленості сторін про пеню та штрафи за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою. Лише факт підписання конкретних умов позичальником може свідчити про прийняття останнім запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відтак, суд дійшов висновку, що Умови та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи і які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.02.2016 року шляхом підписання Анкети-заяви, а отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічну правову позицію виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Суд також не приймає до уваги як належний доказ існування договору, виконання, невиконання та/або неналежного виконання умов договору довідку про видані кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 враховуючи наступне.

Зокрема довідка про видані відповідачу кредитні картки містить інформацію про два карткові рахунки.

Разом з тим, ні Анкета-заява, ні розрахунок розміру заборгованості не містять інформації про номер будь-якого карткового рахунку чи кредитного рахунку, який міг бути виданий відповідачу 10.02.2016.

Більше того, з довідки про видані картки вбачається, що картки видані 07.09.2015 та 06.10.2017, у той час як Анкета-заява підписана 10.02.2016.

Сам факт наявності карткового рахунку відповідач не заперечує, однак вказує, що не укладав на визначених позивачем умовах договір від 10.02.2016 і заборгованості не має.

У свою чергу, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 також є одностороннім документом позивача, який не містить доказів погодження умов зміни умов кредитування з відповідачем, такий документ відповідачем не підписаний, а також довідка містить інформацію про старт карткового рахунку 07.09.2015, у той час як предмет спору випливає з умов договору від 10.02.2016 року.

Надані позивачем роздруківки фотознімків паспорта позивача не можуть бути прийняті судом як належні докази отримання картки.

Що стосується виписки по картковому рахунку, то остання свідчать лише про наявність руху коштів та про користування відповідачем картковим рахунком.

Суд також не приймає до уваги, як належний доказ існування заборгованості за кредитним договором наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором б/н від 10.02.2016, оскільки суд розцінює вказаний розрахунок як аналітичний документ банку, складений в односторонньому порядку, що не був погоджений із відповідачем, тому він не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що позивач не довів, що відповідач не має зобов`язань перед позивачем.

Зі змісту відзиву на позов вбачається, що ОСОБА_1 , заперечуючи факт існування зобов`язань, не заперечує факту користування коштами, сплати коштів і лише вказує, що строк виконання зобов`язання не настав.

При цьому суд також звертає увагу, що безпосередньо підписана відповідачем 10.02.2016 Анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

При цьому судом також встановлено, що відповідачем за період з 10.02.2016 по 19.03.2021, згідно наданого позивачем розрахунку та виписки по картковому рахунку, використано кредитних коштів на загальну суму 44822,93 грн та внесено коштів в рахунок погашення заборгованості - поповнено картковий рахунок на загальну суму 50194,73 грн., що свідчить про те, що відповідачем повернуто усі використані ним кошти, а отже вимога банку про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 22860,06 грн та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 708,15 грн є безпідставною.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтованим, а тому до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.223, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (м.Київ, вул.Грушевського 1Д), .

Відповідач:

ОСОБА_1 , (житель АДРЕСА_1 ), РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повне рішення складено

10 листопада 2021 року.

СуддяЛ. А. Грипіч