_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/445/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі представника відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» - Галайчук Ганни Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області

Голубенко Аліни Вікторівни,

Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС»,

про визнання протиправним та скасування рішення

про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

10.12.2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 14.09.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого вона отримала кредит в сумі 37000,00 доларів США, зі сплатою 8,70% річних, строком по 14.09.2028 року.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим договором, між нею та банком було укладено іпотечний договір, на підставі якого нею було передано банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, право вимоги за укладеним з нею кредитним договором №0 від 14.09.2007 року, було відступлено ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому перейшло до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Надалі, позивачка дізналась, що 03.12.2020 року державним реєстратором було прийнято оскаржуване рішення, на підставі якого право власності на іпотечне майно перейшло до ТОВ «УКРДЕБТТ ПЛЮС», в порядку позасудового звернення стягнення.

Однак, позивачка вважає вказане рішення державного реєстратора незаконним, з підстав того, що нею не отримувалась вимога про усунення порушень та звернення стягнення на майно, відповідачем не було подано державному реєстратору звіт про оціночну вартість предмета іпотеку, та спірне іпотечне майно розповсюджуються гарантії передбачені Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що позбавляло державного реєстратора виносити спірне рішення.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу справу за вказаною завою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.12.2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

14.12.2020 року Київським районним судом міста Одеси, за наслідком розгляду заяви позивача про забезпечення позову, постановлено ухвалу, якою заяву залишено без задоволення.

04.02.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою за клопотанням позивача витребувано з Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області належним чином завірену копію реєстраційної справи стосовно проведення спірної державної реєстрації щодо нерухомого майна за №101.

19.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості позову, а також послався на правові позиції Верховного Суду, якими встановлено, що гарантії передбачені Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на набуття іпоеткодержателем права власності на предмет іпотеки у порядку ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не розповсюджуються.

Надалі, до суду на виконання ухвали суду від 04.02.2021 року, з Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області надійшли належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи стосовно проведення спірної державної реєстрації щодо нерухомого майна за №101.

28.04.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник посилається на помилкові висновки представника відповідача викладені у відзиві на позов.

16.06.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання призначене позивачка та її представник не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак від представника надійшла до суду заява про підтримання заявлених вимог і розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Державний реєстратор у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Судом, враховано, що у відповідності до статті 43 ЦПК України, учасники справи мають право зокрема: брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Учасники справи зобов`язані зокрема: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуюче вищевикладене, з урахуванням того, що провадження в цій справі відкрито 11.12.2020 року, оскільки державний реєстратор не з`явився до судового засідання без поважних причин, не повідомивши про причини своєї неявки, судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою сторін по справі в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 37000,00 доларів США, зі сплатою 8,7 % річних, строком по 14.09.2028 року.

Пунктом 1.4 договору кредиту передбачено, що кредит надається позичальнику для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Тієї ж дати, 14.09.2007 року ОСОБА_2 набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №16467.

За наслідком набуття права власності на вказану квартиру, 14.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №16473.

За умовами договору іпотеки, ОСОБА_2 передала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту за №0 від 14.09.2007 року та №0 від 14.09.2007 року.

27.09.2008 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала шлюб з ОСОБА_4 , за наслідком чого змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

В подальшому, ПАТ «УкрСиббанк» передало право вимоги за вказаним договором про надання споживчого кредиту за №0 від 14.09.2007 року , укладений з ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», яким в свою чергу на підставі укладеного договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги, та додатку №1 до нього, було передано до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи документами та не спростовувались сторонами по справі.

Як вбачається, 03.12.2020 року державним реєстратором Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за №55493688 від 03.12.2020 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», , запис про право власності №39512039 від 30.11.2020 року.

Позивачка вважає вказане рішення державного реєстратора незаконним та протиправним.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції діючій на час проведення спірної реєстрації передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються:

- умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення;

- порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки;

- прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням:

- за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем);

- за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції діючій на час проведення спірної реєстрації, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Як вбачається з договору іпотеки від 14.09.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №16473, сторони передбачили наступне.

У разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета Іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (п.2.1.1).

Пункт 4 договору визначено, що звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у:

- випадках зазначених в п.2.1.1-2.1.2. договору іпотеки;

- у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Звернення стягнення здійснюється на підставі:

- рішення суду;

- виконавчого напису нотаріуса;

- застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Пунктом 5 договору іпотеки сторони передбачили застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, відповідно до якого у разі настання обставин, зазначених в п.4.1 договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п.5.1, Іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовуються Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпоетки і власність Іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя, право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки та згідно вимогам чинного законодавства України.

Отже, відповідно до вказаного розділу, сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Державний реєстратор, реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Внесення відомостей до Державного реєстру прав, згідно з п.4 ч.1 ст. 3 Закону, здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Частиною 2 ст. 18 Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127.

Відповідно до п. 61 Порядку, в редакції на час здійснення спірної реєстрації, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

- засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

- засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

- засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.

Протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат", крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

З наведеного слідує, що згідно з умовами чинного законодавства та укладеного сторонами договору іпотеки, підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, та наявність документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя є підставою для проведення такої державної реєстрації.

Надіслання відповідної вимоги для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання також передбачено сторонами у договорі іпотеки в п.5.1.

Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства.

Як вбачається з витребуваних судом належним чином завірених копій матеріалів реєстраційної справи, до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень представником ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» було додано зокрема: вимогу ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» від 09.12.2019 року за вих. №2224545/РВ506, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомлено про наявну заборгованість за кредитним договором №0 від 14.09.2007 року, яка станом на 09.12.2019 року складає в сумі 88730,71 доларів США, а також повідомлено про намір у разі невиконання вимоги звернути звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження вручення вказаної вимоги, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» було подано державному реєстратору поштове повідомлення, яке містить інформацію про вручення ОСОБА_1 27.12.2019 року поштової кореспонденції, а саме вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506.

З урахуванням вищевикладеного та викладених розбіжностей у поданих представником ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» документах до державного реєстратора, суд позбавлений можливості перевірити, яку саме вимогу та з яким змістом було отримано ОСОБА_1 від ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

З урахуванням викладеного, зазначене поштове повідомлення про отримання позивачкою вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506, не є належним доказом вручення вимоги від 09.12.2019 року про попередження Іпотекодавця стосовно звернення стягнення, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи.

Стосовно доводів позивача про не проведення ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» оцінки предмета іпотеки під час звернення стягнення є необґрунтованими, оскільки матеріали реєстраційної справи містять звіт про проведення незалежної оцінки житлової квартири АДРЕСА_1 , складений 10.11.2020 року ПП «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА ПЛЮС».

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня

1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Як вбачається, спірна квартира АДРЕСА_1 , була придбана позивачкою за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті - долари США за споживчим кредитним договором, використовується як місце постійного проживання, що додатково підтверджено записом у паспорті громадянина України про реєстрацію позивачки за вказаною адресою, а відтак не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) протягом дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов укладеного 14.09.2007 року договору про споживчий кредит, ураховуючи, що кредит надано кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.2020 року за №189 внесено зміни до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема викладено пункт 61 в новій редакції.

Так пунктом 61 в новій редакції. Який діяв на час проведення спірної державної реєстрації, передбачено, що протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат", крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.

З матеріалів реєстраційної справи вбачається, що державним реєстратором не здійснювались дії з перевірки наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця, а також відсутня належним чином нотаріальна посвідчена заява іпотекодавця - ОСОБА_1 , яка б підтверджувала згоду на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Отже, у державного реєстратора прав на нерухоме майно були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19.

При цьому слід ураховувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), на яку в свою чергу також посилається представник відповідача у відзиві на позовну заяву, не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), про те, що на квартиру, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може примусово звернуто стягнення та відчужено на підставі дії Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Посилання відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на інші висновки Верховного Суду викладені за наслідком аналогічних спорів, ухвалені раніше ніж вищевказані висновки Великої Палати, судом не приймаються, оскільки незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що також узгоджується з висновками Великої палати Верховного Суду викладеними у постанові від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Враховуючи вказані позиції Верховного Суду, суд приходить висновку, що за наслідками прийнятого державним реєстратором Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», , є протиправним.

Крім того, вирішуючи справу по суті, судом окремо надається правова оцінка обраного позивачем способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Позивачем обрано спосіб захисту своїх порушених прав шляхом пред`явлення позову про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора за №55493688 від 03.12.2020 року на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) дійшла висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Зазначена правова позиція також підтверджена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року по справі №904/3657/18, в якій остання нагадала, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (пункт 5.17 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18); пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18); пункт 28.3 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 813/1462/17 (провадження

№ 11-997апп18); постанова від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження 11-474апп19).

Одночасно судом враховується, що зміна способу захисту порушених прав позивача в інший спосіб не є виходом за межі позовних вимог, оскільки у відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З урахуванням викладеного висновку, встановлених обставин щодо допущених порушень під час звернення стягнення на спірне майно, суд доходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги частково в спосіб передбачений законом з врахуванням вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду, шляхом визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», , та скасування запису про право власності №39512039 від 30.11.2020 року, зареєстрованого державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною на підставі вищевказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

До того ж за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Оскільки спір у цій справі стосується цивільних прав ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на спірне майно, то належним відповідачем у ній є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В даному випадку, державний реєстратор, до якого позивач пред`явив також позов, не є належним співвідповідачем у цій справі.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Разом з тим, судом приймається, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи вищевказані висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в частині скасування запису про право власності зареєстрованого на підставі протиправного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У задоволенні решти вимог, у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Відповідно до задоволеної частини позовних вимог до відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню з останнього на користь позивача підлягають понесені позивачем витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 840,80 грн. Вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, позивачем не заявлено.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 89, 141, 263-266, 267, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (місцезнаходження: 04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 28А), про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), винесене державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною, індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», .

Скасувати запис про право власності №39512039 від 30.11.2020 року, зареєстрований державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», .

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни (місцезнаходження: АДРЕСА_2) - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15.11.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.