ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8675/21 Справа № 205/7701/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2020 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що починаючи з вересня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона та ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувались один про одного, підтримували шлюбні стосунки, мали взаємні права та обов`язки. 18.07.1996 року ОСОБА_4 оформив та передав заповіт, яким усе своє майно - заповів їй - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , загинув в автомобільній катастрофі. Позивачка звернулась з заявою про відкриття спадщини до приватного нотаріуса Кохан Г.Л. Після відкриття спадщини, нотаріус повідомила, що в 2012 році ОСОБА_4 склав інший заповіт, яким заповів усе належне йому майном на користь своїх родичів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що спірне майно нажито за час спільного проживання з ОСОБА_4 , вони купували за спільні кошти та нажили за роки подружнього життя, а тому - воно підлягає поділу між позивачем та Відповідачами.

Тому звернулась до суду та просить:

встановити факт проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1.;

визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно: земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

автомобіль марки: AUDI модель: Q3, реєстраційний номер: НОМЕР_1 ;

в рахунок поділу майна визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

Ѕ частини автомобіля марки AUDI модель Q3, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних частинах на: земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

Ѕ частини автомобіля марки: AUDI модель: Q3, реєстраційний номер: НОМЕР_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності - задоволені частково.

Встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно:

- земельну ділянку, площею 0,1575га, кадастровий номер - -02-301-0001, цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 103,2 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., А-будинок, А1-житлова прибудова, а1-тамбур, М/с: масандра, сходи, козирок, козирок, Б-баня, б-веранда, В та Д-альтанки, Г-вбиральня, ганок, Е-строжка, е, Є та Ж-навіси, козирок, ганок, З-літній душ, К та К1-колодязі, №1-хвіртка, №2,4,5-огорожа, №3-ворота, №6,7-підпірна стінка, №8-хвіртка, №9-сходи, І-замощення, реєстраційний номер майна: 5372818;

- квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , в житловому будинку літ. А-10, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 33,7 кв.м та складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7-житлові, І-балкон, реєстраційний номер об`єкту нерухомості: ;

- автомобіль марки: AUDI модель: Q3, тип: загальний легковий універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2017 року випуску, колір: білий, реєстраційний номер: НОМЕР_1 .

В рахунок поділу вищенаведеного майна визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на:

- квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , в житловому будинку літ. А-10, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 33,7 кв.м та складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7-житлові, І-балкон, реєстраційний номер об`єкту нерухомості: , вартістю 639 817,00 грн.

- Ѕ частини автомобіля марки: AUDI модель: Q3, тип: загальний легковий універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2017 року випуску, колір: білий, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , вартістю 215 061,00 грн.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку літ. А-14 квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 48,9 кв.м. та складається з: 1-житлова, 2-кухня, 3-туалет, І-лоджія, 4-сходи, 5-коридор, 6-житлова, 7-житлова, 8-санвузол, ІІ-лоджія, реєстраційний номер об`єкту нерухомості: 101.

В задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року скасувати. Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково. Земельну ділянку, площею 0,1575га, кадастровий номер -02-301-0001, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована за адресою: АДРЕСА_2 та будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 103,2 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., А-будинок, А1-житлова прибудова, а1-тамбур, М/с: масандра, сходи, козирок, козирок, Б-баня, б-веранда, В та Д-альтанки, Г-вбиральня, ганок, Е-строжка, е, Є та Ж-навіси, козирок, ганок, З-літній душ, К та К1-колодязі, №1-хвіртка, №2,4,5-огорожа, №3-ворота, №6,7-підпірна стінка, №8-хвіртка, №9-сходи, І-замощення, реєстраційний номер майна: 5372818 визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В задоволенні інших позовних вимог - відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що не погоджуються з рішенням суду, як винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального права та прийнятим всупереч фактичним обставинам справи, а також всупереч інтересам відповідачів по справі.

У відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року по цивільній справі №205/7701/20 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року по цивільній справі №205/7701/20 залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період з вересня 1987 року по 10.05.2012 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувались один про одного, підтримували шлюбні стосунки, мали взаємні права та обов`язки.

Обставина спільного проживання у період з вересня 1987 року по 10.05.2012 року визнана усіма учасниками справи та не оспорюється стороною відповідачів.

Також встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2004 року НОМЕР_3 , видане Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 126, том 1).

Також, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серіїЯА №182674 від 06.01.2005 року, виданого Орлівщинською сільською радою, за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 125, том 1).

Встановлено, що за життя, ОСОБА_4 оформив та передав позивачці заповіт, яким усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось - заповів ОСОБА_3 , що підтверджується заповітом від 18.07.1996 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори - Ужва Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №9-1364 (а.с. 14, том 1).

Щодо періоду проживання позивачки з ОСОБА_4 з 10.05.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. та набуття такими особами за вказаний період речових прав на майно, то судом встановлено, що 10.05.2012 року ОСОБА_4 оформив інший заповіт на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області Герасименко Л.В. за реєстровим №633 (а.с.164, том2).

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2013 року, укладеного між продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_4 , за останнім зареєстровано право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Оглядом вказаного договору судом встановлено, що останній укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим №42 (а.с.133-134, том1). Обставина державної реєстрації права власності за покупцем підтверджена витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно серії ЕАА №138817, індексний номер 209777 від 30.01.2013 (а.с.135, том1).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на транспортний засіб серії НОМЕР_4 за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на автомобіль марки AUDI модель Q3, реєстраційний номер: НОМЕР_1 (а.с.136, том1).

Із матеріалів справи вбачається, що 11.10.2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,4кв.м., житловою площею 48,9 кв.м.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2018 року, укладеного між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_4 , за останнім зареєстровано право власності на вказану квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оглядом вказаного договору судом встановлено, що останній укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.В. за реєстровим №558 (а.с.155-146, том1). Факт державної реєстрації права власності за покупцем підтверджено витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно серії № 143163414 від 29.10.2018 року (а.с.157, том1).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 13.06.2019 року (а.с.15, том1).

З матеріалів спадкової справи №8/2019, встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , позивачка звернулась до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, що підтверджується заявою від 21.06.2019 року за №22. Також, після смерті ОСОБА_4 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу - Кохан Г.Л., звернулись ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , що підтверджується Заявами від 17.07.2019 року за №65/02-14 та від 17.07.2019 року за №66/02-14.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.06.2020 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 борг за договором позики від 01.10.2018 року в сумі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24.02.2020р. становить 1 222 650 грн. Рішення набрало законної сили 18.09.2020 року на час розгляду даної справи не скасовано. Вказаним судовим рішенням встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана за грошові кошти, які ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_9 (а.с.158-160, том1).

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 2ст.21 СК України).

Суд вважає, що при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції і вважає, що суд правильно оцінив як належні, достатні та допустимі докази, які підтвердили проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: заповіт від 18.07.1996 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужва Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №9-1364, яким ОСОБА_4 заповідав позивачці все своє майно; чисельні фотографії, які містяться в матеріалах справи, і на яких зображені позивач та ОСОБА_4 , які разом святкують дні народження, проводять дозвілля, проводять разом відпустки та інше; листування з рідними позивачки та ОСОБА_4 в яких ОСОБА_10 рідні називають дружиною ОСОБА_4 ; роздруківку з 27-го видання Словника Міжнародної Біографії (біографічний запис сучасних світових досягнень), з інформацією про ОСОБА_4 та його дружину ОСОБА_3 ; довіреність, яка нотаріально посвідчена 21.07.2004 року, якою ОСОБА_4 уповноважував ОСОБА_3 на керування належним йому легковим автомобілем марки М408, кузов № НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 ; запрошення від 25.09.2009 року директора Шанхайського Науково-дослідчого інституту Електричних Кабелів у Китайській Народній Республіці відвідати Міжнародну Академічну Лекцію за матеріалами армування волокном і процесами, використовуваним для виготовлення кабелю; квитанції про сплату позивачем за надані комунальні послуги за квартиру, в якій вони проживали; медичні документи, які підтверджують лікування ОСОБА_4 ; квитанції, які підтверджують витрати позивача на поховання ОСОБА_4 . Свідчення свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які надали аналогічні за своїм змістом покази, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до 2019 року мешкали разом за адресою: АДРЕСА_6 ., що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали як чоловік та дружина приблизно тридцять років, і протягом такого сумісного проживання несли обов`язки членів сім`ї, зокрема разом займались домашнім господарством, мали спільний бюджет, сумісно їздили на відпочинок, та проводили дозвілля. Пояснення позивачки, що саме у її володінні знаходяться всі правовстановлюючі документи на спірне майно, яка особисто несе всі витрати на утримання зазначеного майна. Після смерті спадкодавця саме вона займалась організацією похорон, здійснюючи до того часу лікування ОСОБА_4 , а після його смерті продовжує здійснювати догляд та утримання вище переліченого майна, що також підтверджує факт проживання позивачки з ОСОБА_4 разом однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу по день смерті ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на спростування вказаних обставин, сторона відповідача не надала суду будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб спростовували факти, які наведені у вище перелічених письмових доказах та показаннях свідків.

Судом першої інстанції відхилено і колегія суддів з цим погоджується, посилання відповідачів на те, що доказом не проживання однією сім`єю вказаних осіб є факт оформлення 10.05.2012 року ОСОБА_4 іншого заповіту на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Оскільки, безпосередньо оформлення іншого заповіту не може само по собі свідчити про факт припинення спільного сумісного проживання, обставина якого до 10.05.2012 року визнається усіма сторонами по справі, а після 10.05.2012 року підтверджується вищенаведеними доказами.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи представника відповідачів щодо проживання позивачки та ОСОБА_4 лише в період з 1987р. по 10.05.2012 року.

Згідно з п. 1 Розділу VII Прикінцевих положень СК України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Оскільки Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР не містив інституту спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, а було введено в національне законодавство СК України, а тому - встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливо лише з 01.01.2004 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив вищенаведені докази в сукупності з точки зору достатності, належності, допустимості та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, перевіривши доводи учасників справи та погоджується з висновком суду про доведеність вимог ОСОБА_3 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем - ОСОБА_4 в період з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, судом першої інстанції встановлено та підтверджено вищенаведеними письмовими доказами, що в період проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю з 01.01.2004 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1, такі особи спільно набули в період проживання однією сім`єю наступне майно: земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки AUDI модель Q3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому - воно є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу України.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 60 СК України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що земельна ділянка та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки AUDI модель Q3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , набуті в період проживання однією сім`єю, а тому - є спільною сумісною власністю позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини 1статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку і колегія суддів із цим погоджується, що позивач має право на 1/2, як рівну частку, всього майна, яке було набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за їх час проживання однією сім`єю.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом першої інстанції під час поділу вказаного майна, взяті до уваги вартість такого майна, що наведена у звітах з оцінки майна, які виконані ТОВ «ГЕОСПЕКТР-7» на замовлення позивача та які сторонами не оспорювались.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, взявши до уваги похилий вік позивача(73 роки), її місце мешкання у м.Дніпро, що в рахунок поділу майна, слід визнати за позивачкою право власності на: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 639 817,00грн. та Ѕ частини автомобілю марки AUDI модель Q3, тип загальний легковий універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2017 року випуску, колір білий, реєстраційний НОМЕР_8 , вартістю 215 061,00грн.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено, що решту майна у вигляді земельної ділянки, площею 0,1575га, кадастровий номер - -02-301-0001, цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 81 432,00грн.; будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 103,2 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., А-будинок, А1-житлова прибудова, а1-тамбур, М/с: масандра, сходи, козирок, козирок, Б-баня, б-веранда, В та Д-альтанки, Г-вбиральня, ганок, Е-строжка, е, Є та Ж-навіси, козирок, ганок, З-літній душ, К та К1-колодязі, №1-хвіртка, №2,4,5-огорожа, №3-ворота, №6,7-підпірна стінка, №8-хвіртка, №9-сходи, І-замощення, реєстраційний номер майна 5372818, вартістю 558 633,00грн.; Ѕ частини автомобіля марки AUDI модель Q3, тип загальний легковий універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2017 року випуску, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 215 061,00грн., з врахуванням наведеного поділу, слід вважати таким, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 , та таким, яке входить до спадкової маси після смерті такої особи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.06.2020 року по справі №203/789/20 стягнуто з позивача на користь ОСОБА_9 борг за договором позики від 01.10.2018 року в сумі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24.02.2020р. становить 1 222 650 грн. З рішення вбачається, що 01.10.2018 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено Договір позики, згідно умов п.1 ОСОБА_9 надала ОСОБА_3 в позику 50 000 доларів США, з визначенням еквіваленту в національній валюті за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору в розмірі 1405000 грн. На підтвердження передачі та отримання коштів 01.10.2018 року ОСОБА_3 складено письмову розписку. В рішенні прямо зазначено, що купівля вказаної квартири здійснювалась ОСОБА_4 за грошові кошти, які отримані особисто відповідачкою за договором позики грошей. З огляду на це, отримана ОСОБА_3 боргова сума, за рахунок якої придбано квартиру АДРЕСА_7 є її особистим боргом. Вказане судове рішення набрало законної сили 18.09.2020 року і на час розгляду даної цивільної справи не скасовано та стороною відповідачів не оскаржувалось. Отже обставини, які встановлені цим рішенням є преюдиційними, тобто такими, що не доказуються при розгляді цієї справи в якій також бере участь ОСОБА_3 , щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивачки є такими, що доведені на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України , оскільки вона придбала вказану квартиру за її особисті кошти, які були позичені у ОСОБА_9 , а тому - ця квартира не може входити до спадкової маси та є її особистою власністю.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на спростування зазначених у вказаному судовому рішенні обставин, відповідачами не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 має бути задоволена.

Судом першої інстанції встановлено, що в межах розгляду даної справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду із вимогами про визнання за ними права власності в рівних частинах на земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 640065,00грн.; Ѕ частини автомобіля марки AUDI модель Q3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , загальною вартістю 215061,00грн. не звертались. Позивачка ОСОБА_3 не є належним позивачем за такими позовними вимогами, адже такі вимоги стосуються не її особистих майнових прав, а прав інших осіб. У свою чергу відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не позбавлені можливості вирішити питання щодо свого речового права на вказане майно у позасудовому порядку, шляхом оформлення відповідних спадкових прав на таке майно, або у судовому порядку, у випадку оскарження чи невизнання таких прав іншими особами, чи відсутності можливості отримання відповідного свідоцтва про права на спадщину у нотаріальному процесі.

Згідно частини 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав задоволення позову у вказаній частині.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (частина перша статті 90 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір.

Наведені у апеляційній скарзі доводи, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є єдині рідні люди, оскільки ОСОБА_4 був неодружений, все своє життя підтримував тісні родинні зв`язки зі своєю ріднею в Полтавській області; проживав тривалий час сам в м.Камянське, а на вихідних - у своєму будинку в с.Орлівщина; займався науковою та викладацькою діяльністю, на дохід від яких придбав усе спірне майно та здійснив свій намір щодо долі майна склавши у 2012 році заповіт на користь відповідачів, були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова