Справа № 307/3807/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р.Ю.,

за участі секретарки судового засідання Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кошілко Миколи Миколайовича, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року, ухвалене суддею Чопиком В.В., повний текст рішення складено 05.02.2021,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Позов обґрунтовувала тим, що 13 лютого 2017 року її бабка ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., за яким заповіла їй, ОСОБА_1 , усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її бабуся ОСОБА_3 померла, у зв`язку з чим вона доручила своєму батькові ОСОБА_4 подати заяву про прийняття спадщини та оформити на неї спадщину за укладеним заповітом, так як вона сама не мала можливості оформити спадщину, оскільки працює і тимчасово проживає в Іспанії.

В процесі оформлення спадщини, у вересні цього року, її батько дізнався та повідомив її по телефону про те, що спадковий будинок, відповідно до договору дарування від 12 лютого 2009 року, подаровано відповідачці ОСОБА_2 . Про цей договір дарування раніше їй не було відомо.

Зазначала, що ОСОБА_2 навчалась у Тячівському ПТУ і на період навчання попросилась проживати на квартиру до її бабки ОСОБА_3 , а через рік попросила, щоб її прописали в будинку. Згодом відповідачка просила її бабку переписати на неї свій будинок, на що вона їй відмовила посилаючись на те, що у неї є свої діти та онуки, а тому вона своє майно перепише на них. Однак відповідачка, не зважаючи на волевиявлення її бабусі, разом із своєю мамою ОСОБА_5 споїли ОСОБА_3 неякісним коньяком, від якого остання не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а після пішли до нотаріуса, у якого її бабуся підписала договір дарування будинку від 12 лютого 2009 року на ім`я ОСОБА_2 .

Вважає, що ОСОБА_3 на момент підписання договору була під впливом неякісної випивки і не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Про наявність оскаржуваного договору їй стало відомо у вересні 2019 року, після того, як її батько почав оформляти право на спадщину.

Посилаючись на наведені обставини просила поновити строк позовної давності та визнати недійсним на підставі ч.1 ст.229 та ч.1 ст.230 ЦК України договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_1 , укладений 12 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М.Т., зареєстрований в реєстрі за №2-313.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кошілко М.М. подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Скарга мотивована тим, що судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема не надано оцінки показам свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які ствердили, що зі слів ОСОБА_3 їм було відомо, що остання не збиралася передавати будь-яке майно відповідачці ОСОБА_2 , а підписала на неї довіреність на отримання пенсії та комунальних послуг. Отже, показами цих свідків стверджується, що ОСОБА_3 не збиралася передавати будь-яке майно відповідачці ОСОБА_2 , вона вважала, що підписала на ОСОБА_2 не договір дарування будинку, а довіреність на отримання пенсії та сплату комунальних послуг. Тому вважає, що мав місце обман, шляхом споювання ОСОБА_3 , після чого дали їй підписати договір дарування замість довіреності на отримання пенсії та комунальних послуг. Вказувала, що вирішальне значення має останнє волевиявлення ОСОБА_3 , яка своїм заповітом від 13.02.2017 передала усе своє майно їй, ОСОБА_1 , а тому вважає, що є всі законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 12.02.2009, укладеного внаслідок обману. Крім цього, суд не дав ніякого значення тому факту, що після підписання договору дарування ОСОБА_3 фактично продовжувала проживати у цьому будинку до своєї смерті, що вказує на відсутність наміру дарувати свій будинок.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Турок І.С., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки таке ухвалено з додержанням вимог закону.

У судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 адвокати Кошілко М.М. та Сковородько І.Ф. апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених у ній.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Турок І.С. апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 12.02.2009 ОСОБА_3 подарувала відповідачці ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 47,57 кв м, житловою площею 27,0 кв м, до якого відносяться надвірні споруди : Б навіс, В літня кухня, Г - хлів, Д гараж, який розташований у АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору дарування житлового будинку, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бечак М.Т., зареєстрований в реєстрі № 2-313.

Зі змісту цього договору слідує, що сторони при укладенні зазначеного договору цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб та з метою реального настання правових наслідків обумовлених у договорі, перебуваючи в розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи без впливу обману, ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють договір (у тому числі, з вимогами щодо недійсності правочину) склали договір, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 указаний вище житловий будинок /а.с.5-6/.

13.02.2017 ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 , що стверджується копією заповіту, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-212 та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 13.02.2017 /а.с.7-8/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 указувала, що договір дарування житлового будинку від 12 лютого 2009 року був укладений внаслідок обману зі сторони відповідачки ОСОБА_2 , яка споїла ОСОБА_3 неякісною випивкою, внаслідок чого остання не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, зовсім не розуміла правові наслідки того, що підписувала, тобто її волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі, а тому просила на підставі ч.1 ст.229, ч.1 ст.230 ЦК України визнати недійсним спірний договір дарування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачка належними та допустимими доказами не довела тих обставин, що спірний договір дарування житлового будинку був укладений внаслідок обману чи помилки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до статей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статей 4, 10 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України особа, яка не була учасником правочину, може звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), 22 жовтня 2020 року в справі №127/1527/17 (провадження № 61-20996св19).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинна саме друга сторона. При цьому таке спонукання може бути як безпосередньо, так і через третіх осіб.

Саме на стороні, яка введена в оману, лежить тягар доведення умислу.

Тобто, за змістом статті 230 ЦК України з позовом про визнання недійсним договору під впливом обману повинна звернутися саме сторона правочину. Відповідну правову позицію висловив і Верховний Суд України (ухвала від 06.09.2006).

Як слідує з матеріалів справи померла ОСОБА_3 з таким позов не зверталася.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що позивачка ОСОБА_1 по справі не є стороною оспорюваного договору і її доводи зводяться до власних пояснень про обман померлої. Як зазначалося вище значення має лише: природа правочину (сутність правочину, яка дозволяє його відмежувати від інших правочинів), права та обов`язки сторін. Саме обман щодо цих обставин повинна довести сторона правочину. Однак будь-яких доказів про обман щодо правової природи правочину чи прав та обов`язків сторін по договору позивач не надала. Не підтверджують вказане і свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування житлового будинку як такого, що вчинений внаслідок обману чи неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману з боку відповідача чи помилки, що є її процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивачку ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кошілко Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді