Головуючий суду 1 інстанції - Колядов В.Ю.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 431/2103/20
Провадження № 22-ц/810/591/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря: Кузьменко А.О.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Чмирівської сільської ради Старобільського району Луганської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , апеляційну скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 ,

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 03 червня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Колядова В.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Чмирівської сільської ради про визнання договору недійсним та визнання права власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним та визнання права власності на житловий будинок, в обґрунтування якого зазначив, що 07 червня 2019 року позивач на ім`я ОСОБА_2 надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 бути представником позивача з питань продажу належного позивачу житлового будинку з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з довіреністю, позивач передав відповідачу ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на житловий будинок (технічний паспорт, документи, що посвідчують право власності, книжки для оплати комунальних послуг та інше), які посвідчували право власності позивача на житловий будинок.

Згідно домовленості позивача та відповідача ОСОБА_2 , остання може здійснити продаж будинку разом з земельною ділянкою за тою ціною, за яку максимально можливо цей будинок з землею продати, але відповідач ОСОБА_2 повинна віддати позивачу грошову суму не менше як 110 000 гривень, а після передачі грошей, позивач зобов`язався написати відповідну розписку про відсутність претензій до відповідача ОСОБА_2 .

У травні 2020 року позивач дізнався, що відповідач ОСОБА_2 продала належний позивачу житловий будинок своїй доньці - ОСОБА_5 , яка зареєструвалася в ньому разом з двома неповнолітніми дітьми.

Грошей від продажу будинку позивач від відповідачів не отримав. У зв`язку з чим, позивачем було запропоновано відповідачам повернути гроші в сумі 100 000 грн, або повернути у добровільному порядку належний йому житловий будинок, на що відповідачі не погодилися і відмовилися надавати позивачу документи на будинок та звільняти його. Відповідачі повідомили позивача про намір продати будинок, та, можливо віддати йому гроші, але не 110 000 грн, як домовлялися раніше, а іншу суму.

Позивач посилається на те, що нотаріально посвідченою довіреністю, він уповноважував ОСОБА_2 лише отримати грошові кошти від продажу житлового будинку з земельною ділянкою, але не надавав їй право розпоряджатися вказаними грошима на власний розсуд, тому є всі правові підстави вважати такий договір купівлі - продажу житлового будинку недійсним.

Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року за № 842, визнати за позивачем право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 03 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визнання права власності на житловий будинок, задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року за № 842, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 по довіреності № 695 від 07.06.2019 року та ОСОБА_5 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 03 червня 2021 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року за №842, що за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та стягнути на її користь судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 03 червня 2021 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року за №842, що за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалитив цій частині нове судове рішення , яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та стягнути на її користь судові витрати.

Із тексту апеляційних скарг ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вбачається, що зміст та доводи апеляційних скарг однакові.

Апеляційні скарги відповідачів обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не оцінив аргументи, наведені відповідачами на заперечення обставин позову, не зазначив всіх доказів, наданих відповідачами та не навів мотиви відхилення електронних доказів з приводу «смс» спілкування свідка ОСОБА_6 і позивачем ОСОБА_1 ; «смс» спілкування з приводу поворотного викупу будинку ОСОБА_1 , яке велося між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Суд не взяв до уваги докази відповідачів щодо намагання позивача викупити спірний будинок у відповідача ОСОБА_3 .

Визнавши договір купівлі-продажу спірного будинку недійсним, суд першої інстанції вбачав наявний обман. При цьому, в рішенні суду, всупереч правовим висновкам Верховного суду у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14, не зазначено хто кого обманув при укладенні договорів та в чому саме наявний обман.

Судом першої інстанції неправильно встановлено спірні правовідносини між сторонами і внаслідок цього застосування закону (про визнання договору недійсним з причини недоведеності його оплати на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України (помилка і обман), який не підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач звернувся з позовом про визнання договору недійсним, а не скасування його чи розірвання. Суд не взяв до уваги, що така підстава недійсності договору як обман має бути встановлена на момент укладення договору або до моменту його укладення та не може доводитись наступною можливою несплатою (чи недоплатою) сум за договором купівлі-продажу.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на неналежність способу захисту прав та не застосував висновків Великої палати Верховного Суду про застосування норм права, як передбачено ст. 416 ЦПК України.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_4 апеляційні скарги підтримали, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційних скаргах.

У судове засіданні позивач ОСОБА_1 не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку. Представник позивача ОСОБА_8 про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, від нього на адресу Луганського апеляцій ного суду 05 жовтня 2021 року надійшла заява про розгляд спраи без участі позивача та представника.

У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Чмирівської сільської ради Старобільського району Луганської області не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином. На адресу Луганського апеляційного суду, від Служби у справах дітей виконавчого комітету Чмирівської сільської ради Старобільського району Луганської област на дійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційних скарг ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відповідачами рішення суду оскаржується в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року за № 842, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 по довіреності № 695 від 07.06.2019 року та ОСОБА_5 .

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок, відповідачами не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку суд першої інстанції, виходив з того, що між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу будинку який розташований: за адресою: АДРЕСА_1 від 03 липня 2019 року за яким покупцю ОСОБА_3 було передано у власність спірний будинок з земельною ділянкою за 49 тис. грн, але відомості про отримання грошових коштів у сумі 100 00, 00 грн так і 49 000, 00 грн ОСОБА_1 суду не надано. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції посилаючись на ст.215, ст.230 ЦПК України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу від 03 липня 2019 року недійсним.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 25.09.2002 року.

ОСОБА_1 , довіреністю від 07 червня 2019 року, уповноважив ОСОБА_2 , бути його представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно правової форми та форми власності з питань продажу житлового будинку разом з земельною ділянкою, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Для чого уповноваженому представнику надав право, в тому числі проводити необхідні платежі, розрахунки, отримувати грошові кошти за укладеними договорами, правочинами, а також виконувати всі необхідні дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_3 , з другої сторони, було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , розміщеного на земельній ділянці, кадастровий номер: :01:001:0071, площа земельної ділянки 0,0914 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №166181, виданого Старобільським районним відділом земельних ресурсів 27.04.2005 року.

Відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 41 000 гривень, які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору.

В п.9 цього договору зазначено, що сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором і продавець отримав гроші в повній сумі до підписання цього договору.

03 липня 2019 року між ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі земельної ділянки, площею 0,0914 га, кадастровий номер: :01:001:0071, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , розміщеного на земельній ділянці, цільове призначення.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статями 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є : пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулась до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що позивач не надав суду доказів, які б свідчили про його недійсність в момент вчинення.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 липня 2019 року, ОСОБА_1 посилався на те, що він від продажу будинку не отримав грошових коштів.

Згідно з частиною першою статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми статті 692 ЦК України, викладеному у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) про те, що «…покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар покупцю, і який його прийняв, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі).

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права».

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг про те, що позивач обрав не той спосіб захисту порушеного права. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів, то способом захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна заява про стягнення грошових коштів.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід скасувати відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 липня 2019 року.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1362, 00 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1362, 00 грн.

З урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір судового збору за подання апеляційної скарги кожним із скаржників складає 1261,20 грн, виходячи із ставки 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік і 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви за вимогою немайнового характеру. Враховуючи, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1261, 20 грн на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1261, 20 грн.

В апеляційних скаргах скаржники просять суд апеляційної інстанції стягнути з позивача на їх користь витрати на правничу допомогу по 5000, 00 кожній.

Вирішуючи питання про оплату витрат на правову допомогу суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 надано договір про надання правової допомоги та представництво в суді від 28 липня 2020 року та квитанції про сплату 2500, 00 грн.

Згідно п.3.1 вказаного вище договору за виконання зобов`язань за даним договором ОСОБА_3 зобов`язується сплатити ОСОБА_4 гонорар у сумі 5000, 00 грн.

Пунктом 3.2 вказаного договору встановлено, що винагорода в розумінні ст.30 закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлена у фіксованому розмірі.

На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 надано договір про надання правової допомоги та представництво в суді від 28 липня 2020 року та квитанцію про сплату 2500, 00 грн. Згідно п.3.1 вказаного договору за виконання зобов`язань за даним договором ОСОБА_3 зобовязуєтьс сплатити ОСОБА_4 гонорар у сумі 5000, 00 грн.

Пунктом 3.2 вказаного договору встановлено, що винагорода в розумінні ст.30 закону України «про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлена у фіксованому розмірі.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник скаржників ОСОБА_4 зазначила, що сума гонорару включає як представництво в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, в суді першої інстанції не заявлялося клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що скаржниками під час розгляду справи не заявлялося клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з огляду на результати розгляду справи, складність справи, виконану адвокатом роботу та час на її виконання, обсяг наданих адвокатом послуг, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку про стягнення на користь відповідачів з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 грн кожному.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 03 червня 2021 року в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 03 липня 2019 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований; АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: Луганська область, Старобільський район, с. Чмирівка судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1261, 20 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 2500, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований; АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: Луганська область, Старобільський район, с. Чмирівка судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1261, 20 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 2500, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 22 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: