Постанова

Іменем України

24 травня 2021 року

м. Київ

справа № 759/1824/20

провадження № 61-8968св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Державне підприємство «Антонов»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року у складі судді Величко Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Державне підприємство «Антонов» (далі - ДП «Антонов»).

На обґрунтування заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вказував, що він має права, інтереси та зацікавлений у створенні умов для здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав, що ґрунтуються на немайнових відносинах, пов`язаних з майновими правами і обов`язками власника патенту України № 18679, виданого 25 грудня 1997 року на винахід «Спосіб контролю різнотяговості двигунів багатодвигунної силової установки літака»,

з пріоритетом від 09 листопада 1989 року, що виникли у зв`язку зі створенням та використанням цього винаходу.

Зазначав, що власником патенту № 18679 є ДП «Антонов», і дія цього патенту підтримувалась його власником, проте припинена з 09 листопада 2008 року.

ОСОБА_1 наголошував, що факт використання винаходу ДП «Антонов» підтверджувати не бажає, оскільки це матиме наслідком необхідність дотримання підприємством норм законодавства України, які регулюють винахідницьку діяльність.

Посилався на те, що відсутність підтвердження факту використання винаходу не дозволяє йому повною мірою реалізувати своє право врахувати відповідну складову винагороди при укладенні Договору між роботодавцем і творцем про винагороду, зразок якого затверджено наказом Міністерства освіти і науки України від 28 грудня 2004 року № 986 «Про затвердження зразків документів» (далі - наказ МОН України № 986).

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт використання ДП «Антонов» винаходу «Спосіб контролю різнотяговості двигунів багатодвигунної силової установки літака» згідно з патентом України № 18679, виданим 25 грудня 1997 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 травня

2020 року, у відкриті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви вбачається спір про право.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 просив встановити юридичний факт використання ДП «Антонов» винаходу «Спосіб контролю різнотяговості двигунів багатодвигунної силової установки літака» згідно з патентом України № 18679 в системі порівняння режимів двигунів літака АН-74.Заявник звертався до ДП «Антонов» із заявами про підтвердження факту використання винаходу згідно з патентом України № 18679. Проте ДП «Антонов» листом від 05 березня 2018 року повідомив ОСОБА_1 про те, що норми законодавства не пов`язують укладення договору з авторами винаходу з фактом його використання чи невикористання, наданням авторам будь-якої технічної документації.

На переконання апеляційного суду, застосування права використання винаходу

є взаємопов`язаною дією з використанням цього винаходу, а тому заявлена заявником вимога про встановлення факту використання винаходу, яка не визнається ДП «Антонов», вказує на наявність між ОСОБА_1 та державним підприємством спору про право. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у цій справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а тому це питання підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували норму пункту 50 Тимчасового положення про правову охорону об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні, затвердженого Указом Президента України від 18 вересня 1992 року № 479/92; неправильно тлумачили статті 28, 34 і 35 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі»; не застосували норму закону, який підлягав застосуванню, а саме частину другу статті 315 ЦПК України, що свідчить про вибіркове застосування судами норм матеріального права.

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, викладено прохання встановити факт законного використання винаходу власником патенту. За умови підтвердження цього факту в автора винаходу відповідно до пункту 50 Тимчасового положення про правову охорону об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні виникає право на винагороду. Тобто факт законного використання винаходу самим власником патенту породжує юридичні наслідки: від нього залежить виникнення права на винагороду в автора, а тому такий факт є юридичним фактом, що має значення для охорони прав автора та його інтересів, а також створює умову здійснення ним особистих майнових прав при укладенні Договору між роботодавцем і творцем про винагороду, зразок якого передбачений наказом МОН України № 986.

Суди ж пов`язали встановлення факту використання винаходу в цій справі

з правом на використання, тобто можливим порушенням права власника патенту і спором про суб'єктивне матеріальне право (тобто має особа право використовувати чи не має права). Також суди помилково вважали, що у цій справі не дотримується така суттєва ознака, як відсутність спору про право, оскільки заінтересована особа - ДП «Антонов» не бажає встановлення факту використання винаходу, що означає наявність спору про існування факту, а не права. На думку заявника, безспірність необхідно розуміти лише як відсутність спору про суб'єктивне матеріальне право, але не відсутність спору про існування факту, що встановлюється. Встановлення цього факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право (є воно чи нема). При підтвердженні факту це право є, оскільки воно передбачене нормою законодавства і потрібне автору для врахуванню його інтересу при складанні договору відповідно до затвердженої форми.

Суди неправильно тлумачили норми частини другої статті 28, статті 34 і статті 35 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», помилково вважали, що вони підлягають застосуванню під час розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Крім того, суди неповно з`ясували реальну обставину використання винаходу самим власником патенту

і те, до якого наслідку це призводить стосовно автора винаходу, тому і зробили висновок про наявність у справі спору про право, посилаючись на статтю 35 вказаного Закону. Заявник (автор) не має можливості використовувати цей винахід, тому що виробництво літака, в якому застосовано винахід, можливе лише на авіаційному підприємстві. Відповідно не може бути спору про право використання і про використання саме заявником винаходу, виключні права на який належать власнику патенту - ДП «Антонов».

У цій справі йдеться не про право використання винаходу, а про виникнення права автора на винагороду, щодо якого не може бути спору, оскільки таке право передбачене законодавством. У разі підтвердження наявності юридичного факту використання винаходу він буде мати значення для охорони прав та інтересів заявника і створення умов здійснення ним права врахувати відповідну складову винагороди при складанні договору між роботодавцем і творцем про винагороду, зразок якого передбачений наказом МОН України № 986. На думку ОСОБА_1 , факт використання винаходу у цій справі може бути встановлено в окремому провадженні відповідно частини другої статті 315 ЦПК України як факт, від якого залежить виникнення права, і встановлення якого віднесено до справ окремого провадження.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2020 року зазначено, що предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, після її перегляду

в апеляційному порядку щодо відмови у відкритті провадження. Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує порушення норм матеріального права, що передбачені статтями 28, 34, 35 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», та порушення норм процесуального права, зокрема статті 315 ЦПК України. Касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293, частини другої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення та від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів

у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «[…] у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20).

ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт використання ДП «Антонов» винаходу «Спосіб контролю різнотяговості двигунів багатодвигунної силової установки літака» згідно з патентом України № 18679 в системі порівняння режимів двигунів літака АН-74. Посилався на те, що відсутність підтвердження факту використання винаходу позбавляє його можливості реалізувати право врахувати відповідну складову винагороди при укладенні договору між роботодавцем і творцем про винагороду, зразок якого передбачений наказом МОН України № 986.

Заявник звертався до ДП «Антонов» із заявами про підтвердження факту використання зазначеного винаходу, проте листом від 05 березня 2018 року

№ 556/2442-18 підприємство надало відповідь, що Закон СРСР від 31 травня 1991 року «Про винаходи», Указ Президента України від 18 вересня 1992 року № 479/92 «Про Тимчасове положення про правову охорону об`єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні» та Закон України від 15 грудня

1993 року № 3687-ХІІ «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», чинні і жодним чином не пов`язують укладення договору з авторами винаходу з фактом його використання чи невикористання, і наданням авторам будь-якої технічної документації.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Установивши, що заявлену вимогу, яка стосується встановлення факту використання винаходу, ДП «Антонов» не визнає, та встановлення юридичного факту може вплинути на права та обов`язки заінтересованої особи, суди обґрунтовано вважали наявним між ОСОБА_1 та ДП «Антонов» спору про право.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про наявність спору про право, що унеможливлює розгляд справи в порядку окремого провадження.

Доводи касаційної скарги про відсутність спору про право спростовуються змістом самої заяви ОСОБА_1 , в якій метою встановлення зазначеного факту, який не визнає ДП «Антонов», єправо заявника на отримання винагороди при укладенні Договору між роботодавцем і творцем про винагороду, що свідчить про наявність спору про право.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат