Провадження № 22-ц/4808/1494/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представника Івано-Франківської обласної прокуратури Журавльової Н.Є.

ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця Василя Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року, ухвалене в склад судді Пастернак І.А., повний текст складено 12 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Управління реєстраційних процедур виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Державної податкової інспекції м.Івано-Франківська, треті особи на стороні відповідача: прокуратура м.Івано-Франківська, прокуратура Івано-Франківської області про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі набутої на підставі договору дарування; звільнення з під арешту квартири та скасування запису про обтяження майна,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , Управління реєстраційних процедур виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Державної податкової інспекції м.Івано-Франківська, треті особи на стороні відповідача: прокуратура м.Івано-Франківська, про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі набутої на підставі договору дарування; звільнення з під арешту квартири та скасування запису про обтяження майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . 1/2 частина вказаної квартири набута нею в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.04.2003 року (спадкова справа 1223/2002, реєстр нотаріальної дії 2-574) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.05.2003 року. Інша 1/2 частина вказаної квартири належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 29 квітня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Мельничук Р.Л., реєстр нотаріальної дії 473. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 подарував їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що 1/2 частину квартири, яку вона набула в порядку спадкування від матері зареєструвала в реєстрі нерухомого майна, однак не зареєстрованою залишалась інша 1/2 частина цієї квартири, яка набута нею в порядку дарування. Під час звернення в листопаді 2016 року до державного реєстратора з заявою для здійснення реєстрації набутої за договором дарування від 29.04.2010 року 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 їй стало відомо, що на Ѕ частини квартири ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року накладено обтяження у вигляді арешту, номер запису №12597561, обтяжувач головне управління національної поліції Івано-Франківської області, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 в листопаді 2015 року оголошено підозру у вчинені злочинів ч.4 ст.190 КК,ч.3 ст.190 КК. Накладення арешту на належне їй майно за відсутності підстав для цього є незаконним, вона не несе відповідальності за дії ОСОБА_3 . Належна їй на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 підлягає звільненню з під арешту, оскільки таким обмеженням порушується її право власності на вільне володіння, розпорядження і користування цим майном. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року, звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 скасувати запис про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 квітня 2021 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Управління реєстраційних процедур виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Державної податкової інспекції м.Івано-Франківська, треті особи на стороні відповідача: прокуратура м.Івано-Франківська, про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі набутої на підставі договору дарування; звільнення з під арешту квартири та скасування запису про обтяження майна в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача прокуратуру Івано-Франківської області.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року. Звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 та скасовано запис про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду заступник керівника Івано-Франківської міської прокуратури Стефанць В. М. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Апелянт вказує, що на момент накладення арешту 17 грудня 2015 року на Ѕ спірної квартири, вказана частина квартири належала ОСОБА_3 на праві власності та позивачкою не було зареєстровано за нею право власності на вказану частини квартири. Крім того, згідно з відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 листопада 2016 року власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях залишаються за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Не зважаючи на укладання договору дарування Ѕ частини квартири обдарована ОСОБА_1 не зареєструвала у встановленому порядку дане право. Водночас, згідно з вимогами ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Таким чином,визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 є передчасним.

08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що момент виникнення права власності на майно виникло з моменту укладання та реєстрації вказаного договору дарування та з моменту прийняття дарунку одарованою в дар.

У судовому засіданні представник Івано-Франківської обласної прокуратури підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_1 та її представник заперечив доводи апеляційної скарги, рішення суду вважають законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом /2-574/ від 16.04.2003/ ОСОБА_1 є власником 1/2 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 14-15,16-19).

На підставі договору дарування від 29.04.2010 року набула право власності на іншу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Мельничук Р.Л., реєстр нотаріальної дії 473, за умовами договору ОСОБА_3 подарував їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.9)

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року накладено арешт на майно, а саме, 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності (а.с.20).

Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_5 01.12.2016 року відмовив у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 (а.с.21).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Суд першої інстанції розглянув справу без дотриманням цих вимог з огляду на таке.

При зверненні до суду із вимогами про визнання права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 посилалась на положення ст. 392 ЦК України, оскільки вважала, що порушені її права як власника такого майна.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Аналізуючи вказані норми матеріального права вбачається, що з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником майна, проте її права не визнаються іншої особою (особами).

Установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом /2-574/ від 16.04.2003/ ОСОБА_1 є власником 1/2 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та на підставі договору дарування від 29.04.2010 року набула право власності на іншу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Мельничук Р.Л., реєстр нотаріальної дії 473.

Отже, ОСОБА_1 вцілому є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року не визнаються іншою особою (особами) позивачка суду не подала.

Згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Соловій В.В. Івано-Франківської міської ради від 01.12.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації однокімнатної квартири АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень, та пунктом 23 Порядку державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (чинного на час вчинення такої дії).

Підставою для відмови у такій реєстрації була зазначена ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року, кою накладено арешт на майно, а саме, 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності (а.с.20).

Щодо питання юрисдикції спору за позовом, пред`явленим у порядку цивільного судочинства, предметом якого є вимога про звільнення з під арешту та скасування запису про обтяження №12597561 колегія суддів виходить з наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року№ 2709-IV «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим частиною першою статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Порядок скасування арешту майна, накладеного в порядку кримінального судочинства, визначено у статті 174 КПК України, відповідно до положень якої підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Таким чином, у разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України та є ефективним. Разом з тим чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства.

Оскільки ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року про накладеня арешту на майно, а саме, 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності в кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку висновку, що справа у цій частині підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно п.1 ч.1, Ч.2 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

За таких обставин даний спір предметом якого є вимога про звільнення з під арешту та скасування запису про обтяження №12597561 підлягає закриттю відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За приписами ч.1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року та скасування запису про обтяження. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Встанолено, що за апеляційною скаргою заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця Василя Михайловича сплачено 6 810 грн судового збору, що підстверджується платіжним дорученням №1917 від 14.09.21 року. Відповідно до ч. 3 ст. З ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У ч. З ст. 6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі коли позовна заява має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Така ж правова позиція висловлена у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Апелянтом оскаржується рішення суду про 1) визнання за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року. 2) звільнення з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 та скасовання запису про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Процесуальна вимога про звільнення з-під арешту квартиру як передумова для застосування іншого способу захисту порушеного права як скасовання запису про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є однією вимогою, а отже, оплачується судовим збором як за одну вимогу немайнового характеру. Відповідно до п. 6 ч.2. ст. 2 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Таким чином, у зв`язку з частковим задволенням апеляційної скарги в частині скасування рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі набутої на підставі договору дарування та скасування запису про обтяження майна й відмовою ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог, підлягає стягненню з ОСОБА_1 в користь Івано-Франківської обласної прокуратури 960 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Керуючись ст. 255,374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця Василя Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі набутої на підставі договору дарування та скасування запису про обтяження майна скасувати й відмовити ОСОБА_1 у їх задоволенні.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року про звільнення з під арешту 1/2 частки у квартирі набутої на підставі договору дарування скасувати і провадження у цій частині закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд вимог про звільнення з під арешту квартири підлягає вирішенню у порядку кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в користь Івано-Франківської обласної прокуратури 6 810 (шість тисяч вісімсот десять гривень) грн - витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 19 листопада 2021 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський