Справа № 341/2133/18
Провадження № 22-ц/4808/1520/21
Головуючий у 1 інстанції Гаполяк Т.В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області про зобов`язання вчинити дії, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» на рішення Галицького районного суду від 10 серпня 2021 року під головуванням судді Гаполяка Т.В. у м. Галич

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області про зобов`язання вчинити дії, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 18 січня 2002 року працювала у КНП «Галицька лікарня» санітаркою лабораторії. В подальшому, 01 серпня 2013 року переведена на роботу молодшої медичної сестри терапевтичного відділення. У період з 03 травня 2017 року по 09 серпня 2017 року перебувала у відпустках - основній, додатковій, без збереження заробітної плати.

18 вересня 2017 року наказом керівника закладу формулювання попереднього наказу було змінено, звільнено її з роботи за власним бажанням та внесено зміни до її трудової книжки.

З часу внесення відповідачем у трудову книжку відомостей про її звільнення з 10 серпня 2017 року на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України по 18 вересня 2017 року, дата звільнення за власним бажанням, мав місце вимушений прогул. Заробітну плату за даний період їй не нараховано та не виплачено. Відтак, за цей період відповідач зобов`язаний виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що при звільненні за власним бажанням з нею не проведено остаточного розрахунку, за період з 18 вересня 2017 року по 02 листопада 2017 року, дата наступного прийняття на роботу у КНП «Галицька лікарня», тому з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку.

У її трудову книжку внесені виправлення, у спосіб не відповідний визначеному Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Відтак, слід зобов`язати посадових осіб КНП «Галицька лікарня» належним чином оформити її трудову книжку.

Протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях і які зумовлені втратою нормальних життєвих зв`язків, докладанням додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду оцінює в розмірі 10 000 грн.

Просила суд:

- стягнути з КНП «Галицька лікарня» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 серпня 2017 року по 18 вересня 2017 року;

- стягнути з КНП «Галицька лікарня» на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 18 вересня 2017 року по 02 листопада 2017 року;

- зобов`язати посадових осіб КНП «Галицька лікарня» належним чином оформити її трудову книжку, а саме зробити нові записи у яких зазначити, що попередні записи за №6 та №12 вважати недійсними та поновити на роботі з 10 серпня 2017 року;

- стягнути з КНП «Галицька лікарня» на свою користь 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 68-к від 18 вересня 2017 року про її звільнення за власним бажанням та поновити її на посаді молодшої сестри терапевтичного відділення з 10 серпня 2017 року;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Галицького районного суду від 10 серпня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 4 41852 грн за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів за час вимушеного прогулу за період з 10 серпня 2017 року по 18 вересня 2017 року.

Стягнуто з КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 5 438 гривень 08 коп. за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів за час затримки остаточного розрахунку за період з 19 вересня 2017 року по 02 листопада 2017 року.

Допущено до негайне виконання рішення суду у частині стягнення середнього заробіток у межах суми платежу за один місяць, що становить 3 738 гривень 68 копійок за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів.

Стягнуто з КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні іншої частини позовних вимог, щодо:

- зобов`язання посадових осіб КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області належним чином оформити трудову книжку ОСОБА_1 , а саме зробити нові записи у яких зазначити, що попередні записи за №6 та №12 вважати недійсними та поновити на роботі з 10 серпня 2017 року;

- визнання незаконним та скасувати наказ № 68-к від 18 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням та поновити таку на посаді молодшої сестри терапевтичного відділення з 10 серпня 2017 року.

Стягнуто з КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області 1481 гривню судового збору в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 1481 гривню судового збору в дохід держави.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним та обґрунтованим.

Апелянт вважає, що судом безпідставно визнано, як період вимушеного прогулу з 10.08.2017 року по 18.09.2017 (26 днів), оскільки ОСОБА_1 не перебувала на робочому місці, а була за кордоном на заробітках.

Апелянт вказує на те, що в матеріалах справи містяться акти, накази та табелі обліку робочого часу працівників терапевтичного відділення за серпень-вересень 2017 року, де у період з 03.05.2017 року до 09.08.2017 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці, у період з 10 серпня по 17 вересня 2017 року відображено прогули.

Судом першої інстанції не з`ясовано причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 10.08.2017 року по 18.09.2017 року, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не змогла вчасно прибути на територію України для виконання своїх трудових обов`язків, хоча достовірно знала що у неї закінчується відпустка 10.08.2017. Також, ОСОБА_1 подала заяву про її звільнення через представника і наказом головного лікаря її було звільнено 18.09.2017 року за власним бажанням.

Перебуваючи на території Україні ОСОБА_1 28 вересня 2017 року, була прийнята у КЗ «Галицьку центральну районну лікарню» на роботу, на посаду молодшої медичної сестри патологоанатомічного відділення КЗ «Галицька ЦРЛ» з 02.11.2017 року.

Тому вимоги щодо стягнення з КНП «Галицька лікарня» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 4418 грн. за період з 10.08.2017 року по 18.09.2017 року є безпідставними.

Апелянт вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даними вимогами, а в позовній заяві не наведено обґрунтування поважних причин його пропуску, в обґрунтування цього апелянт зсилається на рішення Конституційного суду від 22 лютого 2012 року N 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу Законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 і цього кодексу дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Представник КНП «Галицька лікарня» у засідання апеляційного суду не з`явився і направив суду заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до даних, які містяться у трудовій книжці ОСОБА_1 згідно запису №11 з 01 серпня 2013 року переведена на посаду молодшої сестри медичної терапевтичного відділення КЗ «Галицька ЦРЛ» (наказ №105 від 31 липня 2013 року); згідно запису №12 з 10 серпня 2017 року її звільнено від займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (наказ №55-к від 08 серпня 2017 року) і цей запис закреслений; згідно запису № 12 ОСОБА_1 наказом № 68-к від 18 вересня 2017 року звільнена від займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України з 18 вересня 2017 року (а.с. 13).

У періоди з 03 травня 2017 року по 10 липня 2017 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній основній та додатковій відпустках; з 11 липня 2017 року по 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Заробітна плата за період роботи у повні місці виплачувалась включно по квітень 2017 року, що стверджується повідомленням Управління держпраці у Івано-Франківській області від 18 травня 2018 року (а.с. 14-15);

10 серпня 2017 року старшою медсестрою терапевтичного відділення КЗ «Галицька ЦРЛ» повідомлено головного лікаря Журавецького Л.Б. про невихід ОСОБА_1 на роботу 10 серпня 2017 року.

Наказом №55-к від 10 серпня 2017 року (номер зазначений у трудовій книжці у записі №12) за фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 визначено провести перевірку створеною комісією (а.с. 43).

Висновком службового розслідування від 17 серпня 2017 року визнано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі 10 та 11 серпня 2017 року без поважної причини.

04 вересня 2017 року ОСОБА_1 подано головному лікарю КЗ «Галицька ЦРЛ» Журавецькому Л.Б. заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 04 вересня 2017 року. У лівому верхньому куті наявна резолюція наступного змісту «Не заперечую. Прошу провести службову перевірку по факту відсутності працівника на роботі. Відпрацювати.»

18 вересня 2017 року наказом головного лікаря ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звільнено з роботи з КЗ «Галицька ЦРЛ» з посади молодшою сестри медичної (санітарки палатної) терапевтичного відділення з 18 вересня 2017 року. Визначено бухгалтерії провести повний розрахунок (а.с. 7, 65).

В журналі реєстрації наказів прийом, звільнення, переведення КЗ «Галицька ЦРЛ», розпочатого 01 червня 2017 року зареєстровано під порядковим номером 22 наказ № 55-к від 08 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 » і наказ № 55-к від 10 серпня 2017 року «Про проведення службової перевірки»,

В табелях обліку робочого часу працівників терапевтичного відділення за серпень- вересень 2017 року відображено перебування ОСОБА_1 у відпустці включно по 09 серпня. З 10 серпня по 17 вересня включно відображено прогули (а.с. 73-74).

Нарахована заробітна плата ОСОБА_1 у березня 2017 року становила 3 467 грн. 18 коп., у квітні 2017 року 3 500 грн. 48 коп. В період липень - жовтень 2017 року заробітна плата не нараховувалась.

28 вересня 2017 року наказом головного лікаря Журавецького Л.Б., ОСОБА_1 прийнято на роботу молодшою медичною сестрою патологоанатомічного відділення КЗ «Галицька ЦРЛ» з 02 листопада 2017 року (а.с. 8).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат (висновки ВС наведені у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17).

Відповідно до частини 1 статті 47 КзПП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КзПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КзПП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

Судом встановлено, що з 18.09.2017, тобто з часу звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, відповідач з нею не провів остаточного розрахунку та не надав доказів видачі їй трудової книжки, тому період з 19 вересня 2017 року по 01 листопада 2017 року судом визначено періодом невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові належних сум при звільненні з роботи.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 ухвалено в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що фактичного розрахунку з позивачем після звільненим з роботи не відбулось і по даний час, тому тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Доводи апелянта у цій частині є неправильними і такими, що не відповідають нормам матеріального права, які регулюють питання застосування строку звернення до суду за захистом порушеного права у спірних правовідносинах.

При визначенні розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача у зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, судом правильно застосовано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100.

Період затримки остаточного розрахунку звільненому працівнику з 19 вересня 2017 року по визначену позивачем дату до 02 листопада 2017 року становив 32 робочі дні. Відтак, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку звільненому працівнику становить 5 438,08 грн, який за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача.

Відповідно до поданих сторонами доказів та їх оцінки, судом відмовлено в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 68-к від 18 вересня 2017 року про її звільнення за власним бажанням та поновити її на посаді молодшої сестри терапевтичного відділення з 10 серпня 2017 року, оскільки таке звільнення відбулося за її волевиявленням і нею не доведено факту незаконності такого звільнення з роботи. При цьому судом не встановлено порушень трудового законодавства при звільненні працівника та щодо зобов`язання посадових осіб КНП «Галицька лікарня» належним чином оформити трудову книжку позивача, а саме зробити нові записи у яких зазначити, що попередні записи за №6 та №12 вважати недійсними. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталась до посадових осіб відповідача із проханням внести до трудової книжки зазначені зміни і що їй у цьому відмовлено, тому такі вимоги є передчасними. З такими доводами погоджується і колегія суддів апеляційного суду та вважає їх обґрунтованими.

Задовольняючи частково позов про оплату за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вказував, що наявність у трудовій книжці позивача запису № 12 (закресленого) за яким ОСОБА_1 10 серпня 2017 року звільнена від займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (наказ №55-к від 08 серпня 2017 року); факту звільнення ОСОБА_1 18 вересня 2017 року за власним бажанням та відомостей у табелі робочого часу про прогули ОСОБА_1 вказує на наявність обставини того, що в період з 10 серпня 2017 року по 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 з вини власника була позбавлена можливості працювати. Відтак період з 10 серпня 2017 року по 18 вересня 2017 року слід визначити вимушеним прогулом.

Однак висновок суду першої інстанції про те, що такий період відсутності ОСОБА_1 на роботі у відповідача є вимушеним прогулом, апеляційний суд вважає неправильним.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в табелях обліку робочого часу працівників терапевтичного відділення за серпень-вересень 2017 року відображено перебування ОСОБА_1 у відпустці включно по 09 серпня, а з 10 серпня по 18 вересня відображено прогули (т. 1 а.с. 73-74). У довідці про доходи від 20 лютого 2020 року за період з липня по жовтень 2017 року позивачці не проводилося нарахування заробітної плати (т.1 а.с. 167). Суд першої інстанції цим обставинам дав неправильну правову оцінку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що відсутня вина Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» у невиплаті позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ОСОБА_1 не працювала у цей період часу, на роботу не виходила, не надала суду доказів про чинення їй перешкод у цьому з боку відповідача, як і про видання наказу про її звільнення з 10.08.2017 року чи її ознайомлення із записом в трудовій книжці про звільнення за прогул, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що це був вимушений прогул. Позивачка звільнена з роботи за власним бажанням наказом від 18.09.2017, тому немає підстав для виплати їй середнього заробітку за цей період в розмірі 4 418,52 грн за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у цій частині позовних вимог та вважає, що у цій частині слід постановити нове рішення про відмову в задоволенні такої позовної вимоги.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Стягуючи на користь позивачки 5 000 грн моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що ним ураховується тяжкість її моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків. Апеляційний суд вважає, що оскільки позивачкою не доведено неправомірності її звільнення з роботи та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому з урахуванням співмірності понесених нею душевних хвилювань за час затримки розрахунку при звільненні, ступеня вини відповідача, а також виходячи з вимог розумності та справедливості, моральну шкоду слід зменшити до 2 000 грн, змінивши рішення у цій частині.

В решті рішення суду про відмову у задоволенні інших позовних вимог сторонами не оскаржене і відповідає нормам матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 10 серпня 2021 року в частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 4 418,52 грн (чотири тисячі чотириста вісімнадцять гривень 52 коп.) за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів за час вимушеного прогулу за період з 10 серпня 2017 року по 18 вересня 2017 року скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Рішення в частині стягнення моральної шкоди змінити. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області (, місце знаходження: м. Галич, Івано-Франківська область, вул.. М. Вівчаренко, 36) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 2 000 (три тисячі) гривень моральної шкоди.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк