КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа 760/27002/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5921/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

31 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2020 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С ТА Н О В И В :

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги, посилаючись в обґрунтування на те, що відповідачі зареєстровані і проживають у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ПрАТ «Трикотажна фабрика «Роза».

Відповідачі користуються комунальними послугами, але в порушення вимог законодавства не здійснюють своєчасну і в повному розмірі оплату за користування житлом та спожиті комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість, яка з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, станом на 31 жовтня 2019 року становить 24 311, 01 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Трикотажна фабрика «Роза» 23810,58 грн. заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Трикотажна фабрика «Роза» 1881,46 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 22 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач не надав на підтвердження законності нарахування оплати за ЖКП переліку і вартості кожної, окремо надаваної ПрАТ «Трикотажна фабрика «Роза» житлово - комунальної послуги та нормативні розрахунки кожної послуги за проживання у будинку гуртожитку по АДРЕСА_2 , який перебуває на його балансовому утриманні, вважає що позивач завищував розмір оплати за надані житлово-комунальні послуги за проживання відповідачів у гуртожитку.

Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки обізнаність позивача про існування заборгованості відповідачів за надані житлово-комунальні послуги за увесь час проживання у гуртожитку була ще з 2008 року (з 2008 року по 31.08.2019 року) , але позивач не вживав жодних заходів (у т.ч. - в судовому порядку) щодо можливості її стягнення (погашення).

26 квітня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін посилаючись на те, що відповідно до даних картки рахунку № НОМЕР_1 останнє надходження та зарахування суми субсидії відбулось в березні 2018 року. Вказує, що картка рахунку за період з 2008 року свідчить не про те, що борг почав формуватись з 2008 року, а підтверджує надходження платежів від самих відповідачів зокрема й з 2008 року і є доказом мовчазної згоди відповідачів з розміром і порядком нарахування розміру сум для оплати витрат за ЖК - послуги, у зв`язку із цим вважає твердження представника відповідачів, що борг формувався з 2008 року і за ним сплив строк позовної давності є безпідставним.

Також зазначає, що відповідачі не заперечували той факт, що оплата отриманих ЖК - послуг за останні роки здійснювалась ними зрідка, відповідачами було надано лише декілька копій квитанцій, про оплату отриманих ЖК - послуг у 2017-2018 р.р., що підтверджує факт отримання відповідачами рахунків та їх обізнаність щодо сум нарахувань.

Вказує, що відповідачі не звертались до позивача з питання чи незгодою щодо тарифів, та/або сум нарахування платежів за ЖК -послуги за проживання в гуртожитку, навпаки, відповідачі підтверджували, що здійснювали оплату за отриманими рахунками, тобто приймали суми та порядок нарахувань платежів за ЖК- послуги за мовчазною згодою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядкуст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що констатуючи факт ненадання тарифів, відповідачі, в той же час, отримання житлово-комунальних послуг не заперечують, як і не заперечують їх періодичної оплати,неналежність тарифів на їх розмір, а також якість житлово-комунальних послуг, також не оспорюють.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ПрАТ «Трикотажна фабрика «Роза», що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 травня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 6с-1193.

На підставі ордеру на жиле приміщення серії НОМЕР_3 від 06 липня 2005 року, виданого на підставі Розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації за № 853 від 04 липня 2005 року відповідачам, як сім`ї у складі 2-х осіб, передано у користування житлове приміщення - кімнату за АДРЕСА_1 .

Відповідачі проживають та зареєстровані у вказаному приміщенні, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 01 жовтня 2019 року № 9601057 та Актом про проживання осіб в кімнаті № 38/23 гуртожитку, який знаходиться за вказаною адресою(т. 1, а.с. 9 - 10, 16, 51, 72).

З картки-рахунку відповідача ОСОБА_2 вбачається, що за період з жовтня 2016 року до жовтня 2019 року заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги становить 24 311, 01 грн.

29 листопада 2018 року відповідачу ОСОБА_2 позивачем було надіслано претензію щодо погашення заборгованості, а 25 лютого 2019 року Вимогу-претензію (т. 1, а.с. 41, 43; 132 - 137).

З наданих відовідачем платіжних документів вбачається, що за вказаний період нею було сплачено в рахунок оплати житлово-комунальних послуг: 28 квітня 2017 року - 600 грн., 25 серпня 2017 року - 2000 грн., 27 вересня 2017 року - 2000 грн., 29 листопада 2017 року - 100 грн., 14 лютого 2018 року - 1000 грн., 18 липня 2018 року - 800 грн. (т. 1, а.с. 77, 79, 80, 82, 84, 86).

З розрахунку вбачається, що розмір заборгованості становить 24 311, 01 грн.

Також судом встановлено, що внесені відповідачами у вказаний період платежі були зараховані на відкритий на ім'я відповідачки ОСОБА_2 рахунок, за виключенням 500, 43 грн. з внесених відповідачкою в лютому 2018 року 1 000 грн., з яких було зараховано на рахунок лише 499, 57 грн. (т. 1, а.с. 132 - 137).

Доказів внесення решти суми відповідачі суду не надали.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з жовтня 2016 рокупо жовтень 2019 рокудіяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальніпослуги» від09 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до ст. 13 Закону №1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ст. 5 Закону №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 3 ст. 31 Закону №1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону №2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої ст. 32 Закону №1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 ст.9 Закону №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону №1875-ІV, пунктом 1статті 7 Закону №2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи наказом №15/06-2 ПрАТ «Трикотажна фабрика «Роза» від 15.06.2018 року прийнято рішення про встановлення соціального тарифу на послугу з утримання будинків та прибудинкових територій в розмірі 8,02 грн. за 1 кв.м. на місяць, щодо комунальних послуг позивач слугується тарифами та нормами, що розміщуються постачальниками комунальних послуг на власних веб - сайтах.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону №1875-ІV , пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами законуспоживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Доводи апелянта про відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг, не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

З картки про нарахування та оплату житлово комунальних послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 , вбачається, що за період з 01.10.2016 року по 31.10.2019 року позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг в повному обсязі не здійснювалася, про що останні не заперечували.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані житлово - комунальні послуги відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2019 року, вимогами про стягнення заборгованості охоплено період з жовтня 2016 року до жовтня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, та не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді