Справа № 462/4991/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 листопада 2021 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання Тимощук І.І.,

справа № 462/4991/21

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

позивач 19.07.2021 року звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить визначити частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на його частку спірної квартири; стягнути з позивача на користь відповідача 200 318,67 грн. компенсації вартості 1/3 частки квартири, за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок суду; визнати за позивачем право власності на частку квартири, що належить відповідачу.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він разом із своєю матір`ю та батьком відповідачем у справі, є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Протягом тривалого часу в позивача та й його матері складаються дуже неприязні стосунки з відповідачем. Останній без погодження приводить до їхньої квартири сторонніх осіб, не бере жодної участі у сплаті комунальних послуг та утриманні квартири. Між ними практично щоденно виникають непорозуміння, які закінчуються сварками і скандалами. Всі спроби налагодити мирне життя в спільній квартирі закінчувалися невдачею, оскільки, на його думку, батько не готовий іти на компроміси. Він з матір`ю пропонував викупити частку батька у квартирі, однак відповідач відмовився.

Вважає, що частка батька не є визначальною та не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною і спільне користування нею є неможливим. Повну вартість частини вказаної квартири в сумі 200 318,67 грн. він готовий внести на депозитний рахунок суду.

Ухвалою судді від 26 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено дату та час розгляду.

У судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав з підстав, викладених у такій. Пояснив, що він з батьком та матір`ю є співвласниками спірної квартири. До 2002 року його батьки проживали разом як одна сім`я. Після розлучення вони не змогли поділити між собою спірну квартиру. З цього приводу у них неодноразово виникали сварки, декілька разів вони викликали поліцію. На даний час батько відповідач у справі постійно проживає у житлі, свою частину квартири він закрив, інші власники не мають доступу до цієї частини житла. Відповідач не сплачує комунальні послуги. На час розгляду справи конфлікти виникають не так із відповідачем, як із його співмешканкою. Позивач стверджує, що його матір пробувала вирішити питання щодо майна, звернувшись до нотаріуса, однак у зв`язку із релігійними поглядами відповідача у справі їй це не вдалося. До суду із позовними вимогами матір позивача не зверталася.

В судове засідання відповідач не з`явився, був належно повідомлений про час та місце розгляду справисудовою повісткою та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзиву на позов не подав.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзиву і позивач у судовому засіданні не заперечив проти такого вирішення справи.

Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 23.12.1998 року, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.5).

Згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 16.06.2021 року, технічного паспорту квартири, така складається з двох житлових кімнат та кухні. Загальна площа квартири 44,5 кв.м., житлова 29,9 кв.м. (а.с.6,18-22).

Виходячи із доданого до позову Звіту про оцінку майна, складеного 17.06.2021 року СОД ФОП ОСОБА_4 , оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки (квартира, загальною площею 44,5 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 ) 600 956 грн без ПДВ, оціночна (ринкова) вартість 1/3 об`єкта оцінки 200 318, 67 грн без ПДВ (а.с.23-40).

Поняття і види права спільної власності визначено ст.355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно норм ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. за №20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Згідно з ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Частиною 1 ст.365 ЦК України, на яку посилався позивач, як на підставу позову, визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що із наведених норм права вбачається, що законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників.

Крім того, відповідно до приписів ЦК України, в разі, коли законодавець передбачає обов`язкову наявність перелічених ним обставин для застосування певних правових наслідків їх настання за відповідною нормою права, ним застосовується така правова конструкція, як, наприклад, «за наявності одночасно».

Виходячи із зазначеного можна дійти висновку, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в ст.365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у ч.1 цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Встановлюючи наявність вищезазначених обставин у цій справі, суд зазначає наступне.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що частка відповідача не є визначальною та вважає такі необгрунтованими. Відповідач є одним із трьох співвласників квартири, а відтак його частка не може вважатися незначною в контексті ст.365 ЦК України.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Позивачем не подано суду доказів, які б підтверджували неможливість виділу частки відповідача в натурі та неподільності належної сторонам на праві спільної власності квартири.

Технічний паспорт, матеріали Звіту про оцінку майна не є належними та достатніми доказами на підтвердження таких обставин.

Позивач стверджує, що усі спроби врегулювання спору між співвласниками виявилися неефективними.

Поряд цим, позивачем не наведено аргументів та підтверджуючих відповідних обставин фактів неможливості спільного користування спірним майном. Само по собі посилання співвласника на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не можуть бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

І саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14.04.2021 року у справі №344/120/16-ц.

Відповідно до положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У судовому засіданні позивач пояснив, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірному житлі, іншого житла немає. Доводи ОСОБА_1 про те, що у випадку задоволення позову відповідач зможе проживати у своєї співмешканки, а також про те, що він будує будинок, не підтвердженні доказами, а відтак є припущеннями.

Також суд зауважує наступне.

Позивач просить визначити частки кожного із співвласників спірної квартири, а відтак суд вирішує питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не є стороною у справі.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не в змозі давати оцінку підставам та предмету позову та ухвалювати рішення.

Заяв, клопотань про залучення до участі у справі іншого співвласника житла суду не подано.

Виходячи з наведеного, у позовній вимозі про визначення часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 слід відмовити.

Позивачем не доведено неподільності спільного майна та неможливості спільного володіння і користування цим майном з відповідачем, а також того, що припинення права відповідача на відповідну частку не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Отже, з огляду на зазначене, підстави для припинення права на частку ОСОБА_2 у спірному майні, відповідно до ст.365 ЦК України, у цій справі відсутні, а звідси - позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за частку у майні - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст.365 ЦК України, а також вимоги про визнання права власності позивача на цю частку.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, сплачений судовий збір у розмірі 2003,18 грн. слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Сплачений судовий збір у розмірі 2 003 (дві тисячі три) гривні 18 копійок залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ).

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2021 року.

Суддя: І.С. Мруць