Справа № 308/9476/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Луцак В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад оставин справи

ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Васильчук А.Ю. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . За адресою проживання позивача також зареєстрована, але фактично не проживає невістка позивача - ОСОБА_2 . Згідно домовленості з позивачем відповідач була зареєстрована у її будинку тимчасово для отримання можливості працевлаштування на території м. Ужгород чи Ужгородського району та після оформлення трудових відносин зобов`язалася добровільно знятися з реєстраційного обліку. Відповідач зареєстрована у домоволодінні позивача з 06.02.2018 року, однак після сварки із своїм чоловіком забрала всі свої речі та залишила спірний будинок та не проживає у такому з квітня 2020 року. Відповідач матеріально домоволодіння не утримує, комунальні послуги не оплачує, тривалий час проживає за іншою адресою. Факт реєстрації відповідача у спірному будинку порушує право позивача на користування і розпорядження належним майном, створює суттєві незручності, є тягарем та тягне додаткові витрати на утримання житла, тому вимушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Процесуальні дії по справі:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення.

Позивач та її представник у судове засідання 23.11.2021 не з?явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, 17.11.2021 року до суду від представника позивача адвоката Васильчук А.Ю. поступило клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити в повному обсязі (а.с. 55).

Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, при цьому, 17.11.2021 до суду поступила заява про визнання позову від ОСОБА_2 , в якій визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти ухвалення проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Розгляд справи просить провести за відсутності відповідача (а.с. 54).

Враховуючи подані зави, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які подали заяви про розгляд за їх відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності виданого 12.10.2007 Холмківською сільською радою. Вказане підтверджується даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №266486516 від 19.07.2021 (а.с. 12).

Копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 підтверджується що у такому зареєстровані ОСОБА_1 з 29.11.2007, ОСОБА_3 з 23.11.2010, ОСОБА_4 з 30.06.2015 та ОСОБА_2 з 06.02.2018 (а.с. 13-16).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 02.08.2016 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - « ОСОБА_6 ».

Крім того, з долученої копії довідки виданої Холмківською сільською радою від 24.02.2021 №511 вбачається, що така видана ОСОБА_2 , жительці АДРЕСА_1 , в тому що в її склад сім`ї входять: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 42).

02.02.2021, 28.04.2021 та 12.07.2021 року складено Акти про не проживання, такі складено комісією в присутності ОСОБА_1 та понятих-свідків, про те, що в будинку АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 не проживає, господарства не веде. Гр. ОСОБА_2 при складанні акту про не проживання відсутній. Вказані акти підписано комісією, понятими та затверджені головою Холмківської сільської ради (а.с. 9, -11).

З копії ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (а.с. 44). Також, до матеріалів справи представником позивача долучено і копію позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (а.с. 48).

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Позиція суду та оцінка доводів:

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача і зареєстрована у спірній квартирі з позивачем, то така може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач є зареєстрована у спірному будинку, однак в такому не проживає, що підтверджується долученими до матеріалів справи актами складеними комісією Холмківської сільської ради.

Суду не було надано відомостей про те, що відповідачці чиняться перешкоди в користуванні спірним житлом.

Доказів на підтвердження укладення між відповідачем та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за нею б зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи.

Крім того, судом береться до уваги викладену позицію відповідача викладену в заяві відповідача, ОСОБА_2 про визнання позову, яка подана до суду 17.11.2021.

Так, із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у спірній квартирі належній позивачам на праві приватної спільної власності порушує права останніх передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.

Стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд, також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачем спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї власника, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і веде з нею спільне господарство, крім того, не проживає за зареєстрованим місцем проживання, не приймає участі у витратах по утриманню квартири, не надала суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом та визнала позов.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідач з 2020 року не проживає за місцем своєї реєстрації, судом під час розгляду не встановлено поважності причин її відсутності чи наявність домовленості між нею і власником житла щодо порядку користування спірним будинком, а також беручи до уваги заяву про визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 23 листопада 2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило