Справа № 465/7204/19 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/2045/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників цивільну справу №465/7204/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 22 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Футорянської Ольги Анатоліївни про визнання фіктивного договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в :

10 грудня 2019 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося в суд із позовною заявою до відповідачів про визнання договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською Ольгою Анатоліївною за реєстровим номером № 553 від 06.05.2016р. недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.07.2008 року між позивачем ПАТ «Кредобанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № А010062 відповідно до якого відповідач отримав 20 986 доларів США на придбання транспортного засобу та зобов`язався повернути борг до 01.02.2014 року.

Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова у справі № 465/318/16-ц від 27.05.2016 року позов ПАТ «Кредобанк» задоволено в повному обсязі та вирішено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість в сумі 365 493,72 грн. та солідарно 2 740,93 грн. судового збору.

06.05.2016 року шляхом укладення Договору дарування за реєстровим номером 553 ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частці кожному.

Вважає, що договір дарування є фіктивним, укладений з метою уникнення повернення кредитних коштів за кредитним договором від 18.07.2007 року.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача адвокат Павленко С.В. В апеляційній скарзі зазначає, що суд не врахував обставин зазначених в позовній заяві та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Судом не взято до уваги, що договір дарування укладений з метою приховання майна ( квартири) від звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019 року. Суд першої інстанції проігнорував обов`язкові підстави для визнання фіктивного договору недійсним передбачені у низці ст. ст.3,15,205,215,626,234 ЦК України та враховуючи співвідношення наявних обставин даної справи не врахував усталену та наведену судову практику Верховного Суду. Вважає, що оскаржуваний договір дарування є фіктивним у відповідності до положень ст.234 ЦК України, так як сторони не мали наміру укладати саме договору дарування , а їх наміри були спрямовані на приховання майна від можливого звернення стягнення позивачем на нього в рахунок погашення заборгованості. Сторони правочину не вчинили жодної із дій спрямованих на виконання правочину. Звертає увагу, що касаційний суд неодноразово вказував на застосування принципу добросовісності та конструкції недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

В порядку ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) України відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

Від представника АТ «Кредобанк» - адвоката Павленка С.В. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Смолинець Я.І. подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів відхиляє клопотання адвоката Смолинця Я.І., оскільки відповідно до ухвали колегії суддів Львівського апеляційного суду справа призначена до судового розгляду 06 вересня 2021 року, а тому відповідачі були завчасно повідомлений про день і час слухання справи і укладаючи договір правової допомоги повинні були користуватися правами добросовісно. Адвокат наділений правом вибору участі в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому апеляційний суд вважає за можливим проводити слухання справи у відсутності сторін та інших учасників справи на підставі наявних матеріалів справи та поданої апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 06.05.2016р. приватним нотаріусом Футорянською О.А.посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 подарував по 1/2 частки кварири ОСОБА_2 та ОСОБА_2 . Зазначений договір зареєстровано в реєстрі за номером 553 (а.с.98).

18.07.2008р. між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №А010062 відповідно до умов якого банком надано позичальнику ОСОБА_1 кредит в розмірі 20986 доларів США для придбання транспортного засобу та зобов`язався повернути борг до 01.02.2014 року.

Розділом 6 «Забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором» вказаного кредитного договору визначено, що виконання зобов`язання за договором забезпечується, зокрема, заставою автомобіля KIA MAGENTIS GE 2,0 2008р.в., № кузова НОМЕР_1 .

Заочним рішення Франківського районного суду м.Львова від 27.05.2016р. у справі № 465/318/16-ц задоволено позов ПАТ «Кредобанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 365493, 72 грн.

Із відповіді приватного нотаріуса Футорянської О.А. від 08.07.2020р. №13/01-16 вбачається, що нею було здійснено перевірку на відсутність заборон на відчуження за даними Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, з Державного реєстру іпотек на вказану квартиру, відсутність обтяжень з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а тому підстав для відмови у вчиненні правочину - укладенні договору дарування не було (а.с.86).

Вказане підтверджується наданими до матеріалів справи Інформаційними довідками з вищевкааних Реєстрів (а.с.110-114).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК Кодексу, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Також до аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19 та від 15 березня 2021 року у справі №754/14704/19-ц.

У ст.234 ЦК України не передбачено кола осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи.

За змістом ст.51 Закону України «Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

З матеріалів справи не вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , стосовно якої позивач просить визнати недійсним договір дарування від 06 травня 2016 року перебуває в іпотеці чи була б предметом забезпечення виконання кредитного договору №А010062 від 18.07.2008р.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваним договором дарування майнові права позивача не порушуються, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу KIA MAGENTIS GE 2,0 2008р.в., № кузова НОМЕР_1 , яким і забепечено виконання кредитного договору №А010062 від 18.07.2008р., відсутні правові підстави для задоволення грошових вимог позивача за рахунок звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

Колегія суддів бере до уваги той факт, що на момент вчинення оскаржуваного правочину рішення суду про стягнення боргу з відповідачів ухвалено не було, тому посилання позивача на те, що оскаржуваний договір дарування від 06 травня 2016 року відповідачами було вчинено саме з метою ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивний, укладений без мети настання правових наслідків, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В.Савуляк