Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 308/12866/18

провадження № 61-10273св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Сочки Івана Івановича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури.

Позовну заяву мотивував тим, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року у справі № 308/15126/13-к, який набрав законної сили та є чинним, його було визнано невинуватим у пред`явленому звинуваченні за частиною другою статті 185 КК України та виправдано за вказаною статтею обвинувачення.

Позивач вважав, що порушення щодо нього кримінальної справи, притягнення до кримінальної відповідальності, застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд і здійснення кримінального провадження було незаконним.

Унаслідок цих дій органів досудового розслідування він незаконно перебував під слідством і судом із 28 липня 2011 року до 15 травня 2017 року, а всього - 69 місяців і 17 днів, у зв`язку з чим йому завдано значної моральної шкоди.

Ухвалою від 24 січня 2019 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області Ужгородське районне відділення Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області замінив на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Закарпатській області.

Позивач просив суд відшкодувати з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури, в сумі 600 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 09 серпня 2019 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області позов задовольнив частково.

Стягнув з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 290 005,50 грн.

У решті позову відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного застосування запобіжного заходу. Така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства та прокуратури, оскільки є вирок, яким позивач виправданий за відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України і незаконність його перебування під слідством і судом встановлена цим вироком.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд виходив із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, тобто 4 173,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 09 червня 2020 року Закарпатський апеляційний суд апеляційну скаргу ДКС України задовольнив частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 серпня 2019 року скасував.

У позові ОСОБА_1 до ДКС України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури відмовив.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, щопозивач пред`явив матеріально-правові вимоги до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та до ДКС України, проте просив стягнути завдану моральну шкоду саме з останньої як суб`єкта цивільної відповідальності, що суперечить як суті спору (фактичним обставинам справи) з огляду на загальні засади цивільно-правової відповідальності осіб за завдану шкоду, так і нормам матеріального права. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. У спірних правовідносинах ефективним способом захисту порушеного права позивача є пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди саме до держави Україна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, адвокат Сочка І. І. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 08 вересня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 30 вересня 2021 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження адвокат Сочка І. І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо залучення до участі у подібних правовідносинах ДКС України, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц; висновку щодо правових підстав стягнення з ДКС України відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що відшкодування моральної шкоди стягнуто за рахунок державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, а не безпосередньо з ДКС України;

суд апеляційної інстанції не врахував висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, висновку у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 про залучення чи не залучення до участі у справі у подібних правовідносинах ДКС України;

не врахував висновок щодо правових підстав стягнення з ДКС України відшкодування моральної шкоди, викладений у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, а саме того, що належним відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, та такими органами є ДКС України та орган, дії якого призвели до завдання шкоди.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 03 червня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області за заявою юрисконсульта Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» (далі - ТОВ «Ядзакі Україна») порушено кримінальну справу № 1228811 за фактом крадіжки мідних ізольованих проводів із складу ТОВ «Ядзакі Україна», за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України.

28 липня 2011 pоку слідчим CB Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, розглянуто матеріали кримінальної справи № 1228811, перекваліфіковано дії особи з частини другої статті 185 КК України на частину третю статті 191 КК України та порушено кримінальну справу відносно позивача ОСОБА_1 за фактом привласнення чужого майна за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

19 серпня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

22 серпня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, змінено обвинуваченому запобіжний захід із застави на підписку про невиїзд.

23 серпня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області складено обвинувальний висновок і разом з кримінальною справою № 1228811 відповідно до вимог статті 225 КПК України направлено Ужгородському міжрайонному прокуророві для затвердження і подальшого направлення справи за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

31 серпня 2011 року Ужгородським міжрайонним прокурором обвинувальний висновок у цій кримінальній справі затверджено і кримінальну справу № 1228811 направлено на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Міру запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 підписку про невиїзд залишено без зміни.

Під час судового розгляду цієї кримінальної справи Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області зі сторони обвинувачення, а саме прокурора Ужгородської міжрайонної прокуратури, надійшло клопотання про повернення цієї справи прокурору на додаткове розслідування.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 квітня 2013 року у справі № 1-1117/11 кримінальну справу № 1228811 про обвинувачення, в т. ч. і ОСОБА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, повернуто до Ужгородської міжрайонної прокуратури для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід залишено попередній - підписку про невиїзд.

30 липня 2013 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001032 від 11 червня 2013 року, повідомлено про підозру, зокрема і ОСОБА_1 , про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

02 вересня 2013 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (в зв`язку із вступом в дію нової редакції КПК України 2012 року) надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001032 від 11 червня 2013 року про обвинувачення, зокрема й ОСОБА_1 , по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

Під час судового розгляду цього кримінального провадження Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області сторона обвинувачення - прокурор змінив обвинувачення і надав до суду обвинувальний акт, затверджений 06 травня 2015 року, у якому містилось формулювання зміненого обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001032 від 11 червня 2013 року за обвинуваченням, зокрема й ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області 15 травня 2017 року у справі № 308/15126/13-к ОСОБА_1 визнаний не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 185 КК України та виправданий.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року касаційну скаргу прокурора залишено руху та встановлено йому п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року касаційну скаргу повернуто прокурору.

Позивач, за таких обставин перебував під кримінальним переслідуванням з дня порушення кримінальної справи - з 28 липня 2011 року, до дня постановлення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області щодо нього - до 15 травня 2017 року, загалом 69 місяці і 17 днів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо залучення до участі у подібних правовідносинах ДКС України, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц; висновку щодо правових підстав стягнення з ДКС України відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. У спірних правовідносинах ефективним способом захисту порушеного права позивача є пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди саме до держави Україна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, про яку зазначив заявник у скарзі, у справі за позовом особи до Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області про стягнення судових витрат та відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКС України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКС України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКС України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКС України. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті.

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, про яку зазначив заявник, у справі за адміністративним позовом особи до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відповідач також належить до суб`єктів, які завдають шкоду, та характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Отже, немає підстав для висновку про те, що з відповідача не можуть стягуватися кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди за заподіяну ним шкоду позивачу. Твердження відповідача стосовно того, що судами протиправно не залучено до участі у справі ДКС України як другого відповідача, Верховним Судом також відхиляються, оскільки сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКС України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Верховний Суд зауважує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц за позовом особи до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області), Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (далі - ГУ ДКС України) у Київській області про відшкодування майнової шкоди, зроблено висновок про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції ДКС України, висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення коштів з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у Київській області є помилковими, оскільки територіальні органи ДКС України не мають права на списання коштів з державного бюджету для компенсації заподіяної шкоди. Верховний Суд, враховуючи, що казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а територіальний орган Казначейства брав участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача, дійшов висновку, що оскаржені судові рішення слід змінити стягнувши з Державного бюджету України через ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування майнової шкоди.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц за позовом особи до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, ГУ ДКС України у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з держави на користь позивача шляхом безспірного списання коштів державного бюджету відшкодування (компенсації) моральної шкоди, заподіяної внаслідок дій посадової особи Головного управління Національної поліції в Полтавській області, у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 за позовом особи до ДКС України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів, суд дійшов висновку про те, що ДКС України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права, у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц; від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 та дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав того, що у спірних правовідносинах ефективним способом захисту порушеного права позивача є пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди саме до держави Україна.

Так, належним відповідачем у цій справі і є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади та такими органами у цій справі є відповідний орган казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про ДКС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), ДКС України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Тобто, заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу є обґрунтованими.

Оскільки у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, однак Верховний Суд не має повноважень встановлювати фактичні обставини у справі, досліджувати докази і надавати їм правову оцінку, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції повинен вирішити справу на підставі заявлених позовних вимог з урахуванням викладеного у постанові та врахувати, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу є обґрунтованими, а постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати та справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Сочки Івана Івановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв