Дата документу 27.10.2021 Справа № 310/4611/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/4611/20 Головуючий у 1 інстанції Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц/807/2849/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну часток у власності на домоволодіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зміну часток у власності на домоволодіння.

В обґрунтування позову, уточненого в ході розгляду справи, зазначено, що він та відповідач є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач став співвласником вказаного будинку, а саме власником 11/20 часток згідно договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Запоріжнафтопродукт».

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 лютого 2018 року вказаний договір визнано дійсним. Згідно інвентаризаційної справи співвласником будинку є ОСОБА_1 з розміром частки 9/20.

Однак, відповідач 15 квітня 2017 року отримав рішення Бердянського міськрайонного суду про визнання права власності на 3/10 частини самочинно збудованого майна за набувальною давністю та зареєстрував право власності на вказане майно в державному реєстрі.

Вказану справу було розглянуто без участі позивача як власника майна.

На даний час частки учасників спільної часткової власності підлягають зміні в зв`язку з тим, що визнання за позивачем права власності на 3/10 частки майна перешкоджає позивачу зареєструвати свою частку, оскільки при складанні часток у праві власності сторін загальний розмір часток становить більше одинці.

Позивач зазначив, що згоди на визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю він як співвласник, не надавав, всі об`єкти, що визнані за відповідачем в порядку набувальної давності, є самочинними, які без первинної реєстрації за участю Будівельного архітектурного контролю не можуть бути введені в експлуатацію.

Навіть введення в експлуатацію цих об`єктів згідно з ч. 4 ст. 357 ЦК України не може вплинути на розмір часток співвласників майна.

Відповідач відмовляється в добровільному порядку провести перерахунок часток спільного домоволодіння.

Просив суд змінити частки власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати ОСОБА_2 власником 9/22 частин домоволодіння, ОСОБА_1 власником 13/22 частин домоволодіння.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року позов задоволено.

Змінено частки у праві власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що ОСОБА_2 належить 9/22 частин вказаного домоволодіння, ОСОБА_1 належить 13/22 частин вказаного домоволодіння.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу 11/20 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Запоріжнафтопродукт»; визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 , а саме коридора 3-1 площею 2,4 кв.м, комори 3-2 площею 9,8 кв.м, коридора 3-3 площею 6,5 кв.м прибудови «а», кухні 3-4 площею 10,1 кв.м, кімнати 3-5 площею 8,3 кв.м, кімнати 3-6 площею 10,9 кв.м житлового будинку «А», тамбура «а1», коридора 4-1 площею 6,1 кв.м, кухні 4-2 площею 7,8 кв.м прибудови «а», кімнати 4-3 площею 6,6 кв.м, кімнати 4-4 площею 8,7 кв.м житлового будинку «А».

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 листопада 2012 року ОСОБА_1 є власником 9/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15 травня 2017 року за ОСОБА_1 за набувальною давністю було визнано право власності на 3/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які складаються з коридору 1.1 та коридору 1.3 в прибудові «а3», нежитлового приміщення 1.2 в прибудові «а2», кімнати 1.4 та кімнати 1.5 в жилій прибудові «А1», ванної 1.6 в прибудові «а4», котельні «Б», навісу «Ф», сараю «П» (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 89880949 від 19 червня 2017 року номер запису про право власності 20969232 від 15 червня 2017 року).

09 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на вказаний будинок.

У відповідності з рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 14 січня 2019 року № 45030943 заявником подано договір купівлі-продажу 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 і рішення суду від 27 лютого 2018 року про визнання дійсним вказаного договору та визнання за ОСОБА_2 права власності на частину зазначеного вище будинку, однак, рішенням суду не встановлено, на яку саме частку житлового будинку визнано право власності.

відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 15 травня 2017 року зареєстровано право власності за набувальною давністю на 3/10 частин вказаного житлового будинку. Зазначеним рішенням встановлено, що станом на 15 травня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано 9/20, а за ПАТ «Запоріжнафтопродукт» 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Після проведеної державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на підставі рішення від 15 травня 2017 року частка ПАТ «Запоріжнафтопродукт» зменшилась на 3/10 частини.

На підставі зазначеного ОСОБА_2 було відмовлено в державній реєстрації права власності на частку в спірному домоволодінні.

Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Положеннями частин першої та третьої статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

В силу приписів ч.1 ст. 356 ЦК України спільна часткова власність - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Положеннями статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, у разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. Пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкти нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції була проведена будівельно-технічна експертиза.

Відповідно до Висновку експерта від 19 листопада 2020 року № 235/11-20, встановлено, що за матеріалами цивільної справи житловий будинок АДРЕСА_1 належить: 11/20 часток ОСОБА_2 , 9/20 часток ОСОБА_1 , 3/10 частки ОСОБА_1 . Разом 13/10 часток, тобто частки співвласників не складають одиницю. Зазначене відбулось у зв`язку з визнанням права власності на 3/10 частки за ОСОБА_1 згідно рішення Бердянського міськрайсуду від 15 травня 2017 року. Загальна залишкова вартість будов домоволодіння станом на 14 вересня 2012 року становить 209 204 грн. Досліджені будови знаходяться у стані, який відповідає зазначеному в технічній документації на садибний будинок, за виключенням водопровід «Г» відсутній; в наявності паркани, які фактично розділяють садибу між співвласниками на дві окремі ділянки відповідно до порядку користування будовами, додатково встановлена хвіртка у зовнішньому паркані з боку проїжджої частини АДРЕСА_1 ; над частиною житлового будинку «А», над прибудовою «а» та тамбуру «а1», в яких розташовані приміщення квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , виконуються будівельні роботи по влаштуванню другого поверху, дозвільна документація на виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку в матеріалах справи відсутня. Відповідно п. 3.11. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються. З наведеного, не позначені в технічному паспорті паркани, хвіртка та будівництво другого поверху експертом не досліджувались та до розрахунків не приймались. За виключенням з розрахунку відсутнього водопроводу «Г», воріт № 1, паркану № 2 та паркану № 3, залишкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями станом на 14 вересня 2012 року становить 198 999 грн. Індексація вартості будов до рівня поточних цін експертом не виконувалась, оскільки це не впливає на пропорційність часток співвласників у праві спільної часткової власності на будинок. Відповідно до п. 4.2.5.4 Методики «Організація і проведення судових будівельно-технічних експертиз по цивільних справах» при проведенні огляду експертом були опитані співвласники щодо уточнення сформованого порядку користування будівлями, приміщеннями та спорудами, якими зазначено про відсутність спору щодо існуючого порядку. Експертом було встановлено, що з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 198 999 грн., вартість частки, яка належить ОСОБА_1 , становить 117 574 грн., що складає 59,1 % або 13/22 часток загальної вартості майна; вартість частки, яка належить ОСОБА_2 , становить 81 425 грн., що складає 40,9 % або 9/22 часток загальної вартості майна.

Крім зазначеного, в порядку експертної ініціативи експертом запропоновано привести наведені в правовстановлюючих документах частки спірного домоволодіння до цілої одиниці та визначити реальні частки співвласників спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без урахування права власності на майно, яке визначене рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15 травня 2017 року. За таких умов реальний розмір часток співвласників становить: частка ОСОБА_1 39,47 % або 15/38 часток, частка ОСОБА_2 60,53 % або 23/38 частки.

Як вбачається з мотивувальної частини вищевказаної експертизи в додержання вимог п. 4.2.5.4 Методики «Організація і проведення судових будівельно-технічних експертиз по цивільних справах» при проведенні огляду експертом були опитані співвласники щодо уточнення сформованого порядку користування будівлями, приміщеннями та спорудами, які зазначили про відсутність спору.

Крім зазначеного, у відповідності з вказаним експертним висновком під час розрахунку часток майна співвласників домоволодіння самовільні споруди експертом враховані не були.

Враховуючи вищезазначений висновок експерта, судом першої інстанції вірно встановлено, що всі зазначені у висновку експертизи споруди та прибудови не є самочинними, що підтверджуються правовстановлюючими документами.

Вищевикладене спростовує доводи скаржника про те, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач мав намір набути право власності на самочинно побудовані споруди.

Доводи апеляційної скарги щодо непогодження з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 19 листопада 2020 року є безпідставними, оскільки сторони приймали учать під час експертного дослідження, мали можливість надати експерту свої пояснення, заперечення. З клопотанням про проведення додаткової чи повторного судової експертизи скаржник не звертався.

Судом першої інстанції вірно встанволено, що висновок судової будівельно-технічної експертизи узгоджується з іншими матеріалами справи, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. При цьому доказів на спростування викладеного експертом висновку, відповідачем та його представником суду не надано.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, у відповідності з договором купівлі-продажу між Бердянським підприємством по забезпеченню нафтопродуктами та ОСОБА_3 від 12 січня 1993 року ОСОБА_3 купила 9/20 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 2 155 кв.м. Згідно вказаного договору на зазначеній земельній ділянці знаходиться один одноповерховий будинок жилою площею 54,1 кв.м, зазначений по плану літ. «А», та сарай під літ. «Л».

З договору дарування від 14 серпня 1998 року вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар 9/20 частин вищевказаного житлового будинку, який вже складається з житлового будинку площею 53,1 кв.м літ. «А» з побутовими господарськими будівлями та спорудами сіни літ. «а2», жила прибудова літ. «А1», сарай літ. «Л», сарай літ. «М», альтанка літ. «Ж», альтанка літ. «Д».

Розраховуючи частку, яка склала 3/10 спірного домоволодіння, КПТІ БМР у вказану частку включило, в тому числі, нежитлове приміщення прибудови «а2», прибудови «а3, а4», котельню «Б», навіс «Ф», сарай «П», які не були враховані під час розрахунку 9/20 часток.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновк суду першої інстанції про те, що в сукупності частки, належні позивачу та відповідачу у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , становлять більше одиниці, що порушує права та інтереси позивача як співвласника житлового будинку щодо розпорядження належною йому на праві власності часткою.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо неактуальності технічного паспорту спірного домоволодіння на час проведення експертизи з огляду на наступне.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, технічний паспорт це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику.

Технічною інвентаризацією є комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру).

Для визначення стану об`єкта достатньо матеріалів інвентаризаційної справи, а техпаспорт є лише документом, що видається замовнику та відображає результати проведеної інвентаризації.

Відповідно до п. 6 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна технічну інвентаризацію проводять перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право н6а виконання будівельних робіт; перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт; перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію; перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених в п. 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника.

Примітка, що дані технічного паспорту актуальні протягом року з дати проведення технічної інвентаризації, міститься лише в додатках №№ 4, 5, 6 до вказаної Інструкції. Такі зміни в додатках набрали чинності з 15 січня 2019 року.

Враховуючи те, що технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 виготовлено в 2012 році, він є безстроковим.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що розміри часток співвласників на об`єкти нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Метою звернення позивача до суду з даним позовом є приведення ідеальних часток співвласників у праві спільної часткової власності у відповідність з реальними, оскільки без вирішення даного питання ОСОБА_2 позбавлений можливості реєстрації права власності належної йому частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, що приводить до порушення його майнових прав.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: