УХВАЛА

16 листопада 2021

м.Харків

справа № 2012/2022/2012

провадження № 6/639/143/21

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міжрайонний відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) , ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 ОСОБА_1 , заінтересовані особи- Міжрайонний відділу державної виконавчої служби ( далі ВДВС) по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) , ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Заява мотивована тим, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 07.05.2012 з нього стягнути аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , 2008 року народження у розмірі 600 грн. щомісячно, на підставі якого відкрито виконавче провадження Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.04.2014 тимчасово обмежено його у праві виїзду за межі України строком до виконання зобов`язань за рішенням суду. У 2016 виконавчий лист повернуто стягувачу за заявою ОСОБА_2 , тому як врегульовано з нею питання щодо погашення заборгованості зі сплати боргу по аліментам. Зазначає, що ним сплачуються аліментні платежі на користь ОСОБА_2 шляхом перерахування на банківську картку, тобто ним виконуються добровільно свої зобов`язання, приймається участь у вихованні доньки, тому, на думку заявника, відсутня потреба у подальшому примусовому виконанні рішення суду та застосуванні санкцій у виді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Представник Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків)в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду клопотання заявника повідомлений належним чином.

ОСОБА_2 проти задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечувала, стверджуючи,що у боржника малася заборгованість зі сплати аліментів, рішення суду не виконувалось, на виклики державного виконавця він не з`являвся, тому за поданням державного виконавця Жовтневого ВДВС Харківського міського управління юстиції обмежено право виїзду боржника за межі України. У 2019 ОСОБА_2 звернулась із заявою до ВДВС про повернення виконавчого документу, тому як боржник періодично став перераховувати кошти на картку дитини. В судове засідання ОСОБА_2 надала також пояснення, яким засвідчила, що заборгованості по аліментам не має, сума боргу сплачена в повному розмірі.

Суд, вислухавши пояснення заявника, стягувача ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у провадженні Жовтневого ВДВС Харківського міського управління юстиції перебував на виконанні з 14.10.2013 виконавчий лист № 2012/2022/2012, виданий 001.10.2013 Жовтневим районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 600 грн. щомісяця, починаючи з 07.03.2012 до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .Розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.04.2014 задоволено подання ст. державного виконавця Жовтневого ВДВС Харківського міського управління юстиції та тимчасово

обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язання за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 2012 аліменти не сплачував, у зв`язку з чим станом на день звернення державного виконавця з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон малася заборгованість в сумі 14028,79 грн. Інформації про те, що заборгованість погашена боржником не надано. У лютому 2016 ОСОБА_2 звернулась до Жовтневому ВДВС із заявою про повернення виконавчого документу у зв`язку з тим, що між нею та боржником врегульовано питання щодо погашення заборгованості по сплаті боргу по аліментам, проте даних про отримання всієї суми заборгованості стягувачем не представлено. Разом з тим, в судове засідання ОСОБА_2 надала заяву про сплату суми боргу по аліментам в повному розмірі.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За положеннями частини 1 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Так, згідно пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частинами 5-8 статті 441 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійсненні особою права на свободу пересування.

02.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) визначено, що в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у п.49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, коли воно сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду у справі «Луордо проти Італії», скарга №32190/96; у справі «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», скарга №41463/02; у справі «Рінер проти Болгарії»).

У п.50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (§124 рішення у справі «Рінер проти Болгарії» та §35 рішення у справі «Фельдеш та Фельдешне Хайлик проти Венгрии». Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (§70 рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року у справі «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02).

З матеріалів справи вбачається, що тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України застосовано судом у зв`язку з тим, що він не виконував зобов`язання зі сплати аліментів на утримання доньки та мав заборгованість. На даний час заборгованість по сплаті аліментів за попередній період в повному обсязі погашена, що підтверджено ОСОБА_2 .

З урахуванням фактичних обставин справи, думки стягувача щодо скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 258, 260, 261 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міжрайонний відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) , ОСОБА_2 -задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 ), застосоване відносно нього відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 квітня 2014.

Ухвалу суду направити для виконання до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.11.2021.

Суддя -