ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8624/21 Справа № 215/4272/19 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

17 листопада 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2019 року КПТМ «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення в розмірі 12561,34 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача вказує, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 і зобов`язані сплачувати за поставлену позивачем теплову енергію згідно тарифів. За період з 01.07.2015 по 01.04.2018 у відповідачів утворилась заборгованість по сплаті послуг за централізоване опалення в сумі 12561,34 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь (а.с.2-3).

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2019 року позовні вимоги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення - задоволенні.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» заборгованість по сплаті послуг за централізоване опалення в сумі 12561,34 грн. за період з 01.07.2015 по 01.04.2018.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.24-26).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції розглянуто справу у його відсутність, даних про належне повідомлення його про розгляд справи на час ухвалення оскаржуваного рішення матеріали справи не містять, що позбавило його передбаченого цивільним процесуальним законодавством права надати суду докази, якими він заперечує проти позову (а.с. а.с.35-37,56-58).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 і зобов`язані сплачувати за поставлену позивачем теплову енергію згідно тарифів (а.с.6).

За період з 01.07.2015 по 01.04.2018 у відповідачів утворилась заборгованість по сплаті послуг за централізоване опалення в сумі 12561,34 грн. (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 12561,34 грн. за період з 01.07.2015 року по 01.04.2018 року, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами у справі, прийшовши до висновку, що позивач свої обов`язки з постачання теплової енергії виконував, але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Проте погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.

Стаття 7 Закону Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку.

Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.

Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги.

Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Такий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19.

Відповідно до ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 15.06.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.46-47).

Відповідно до довідок про зняття з реєстрації місця проживання, вбачається, що відповідачі 23.04.2019 року знятті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання (а.с.44-45).

Зі змісту договору договору купівлі - продажу квартири вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у п.12 зазначили, що покупець заявляє, що їй відомо про наявність заборгованості по оплаті за комунальні послуги, послуги з електропостачання, послуги з теплопостачання, послуги з водопостачання тощо. За домовленістю сторін, заборгованість, яка утворилась на день підписання цього договору, буде сплачуватись покупцем (а.с. 46 зворот).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Таким чином, вбачається, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню, з відмовою у задоволенні позовних вимог, через їх пред`явлення до неналежного відповідача, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача у передбачений законом спосіб та порядок.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2019 року - скасувати.

У задоволені позовних вимог Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), понесені судові витрати в розмірі по 2881,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: