ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/985/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/458/20 Категорія: 304020000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Карайкоза Ганна Ігорівна, про порушення цілісності майнового комплексу,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про порушення цілісності майнового комплексу.

Позов обґрунтовано тим, що позивач разом із ОСОБА_4 являються співвласниками майнового комплексу по АДРЕСА_1 , що підтверджено договором дарування від 27 травня 1994 року з особливим правовим статусом для здійснення приватної діяльності, який включає земельну ділянку, житловий будинок і господарську інфраструктуру.

У зв?язку з передачею ОСОБА_4 спільного майна своїм правонаступникам, його співвласниками стали ОСОБА_5 по суміжному договору дарування від 29 серпня 2017 року на мораторну земельну ділянку пл. 150 кв.м. і ОСОБА_6 - по договору дарування від 29 серпня 2017 року на 1/6 частку спільної власності комплексу. Нотаріальне посвідчення договорів здійснила приватний нотаріус Карайкоза Г.І.

Позивач зазначив, що ці два договори суперечать договору дарування від 27 травня 1994 року, оскільки за предметними ознаками мають самостійний зміст. Так, сутність одного полягає в передачі землі, як відокремлене від комплексу майно, а другий спрямований на створення нової структури власності поза комплексом, що порушує цілісність майнового комплексу, позбавляє його частково права власності, веде до ризику пошкодження і крадіжки майна, знижує рівень утримання спільного майна, гальмує розбудову інфраструктури комплексу і інші несприятливі наслідки.

На преконання ОСОБА_1 спричинено це було кількома порушеннями: ОСОБА_4 по домовленості з зарубіжними партнерами без необхідних повноважень і його згоди передала частину спільної власності комплексу двічі, повністю ОСОБА_2 і повторно ОСОБА_7 у вигляді індивідуального майнового комплексу; ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_8 як ділові партнери по особливому порядку оформили документальну передачу прав власності без його нотаріальної письмової згоди як співвласника комплексу.

Із наведених позивачем підстав, такі договори не відповідають вимогам ст. 228 ЦК України і є нікчемними, а все що одержане за ними повинно бути повернено до об`єктів єдиного комплексу договору дарування від 27 травня 1994 року.

Посилаючись на вказані доводи, ОСОБА_1 просив відновити у встановленому порядку цілісність майнового комплексу по АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування від 27 травня 1994 року і зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_5 повернути в натурі до його складу все що отримано за нікчемним договором; призупинити виконання договору дарування від 2 серпня 2017 року з ОСОБА_2 і договору дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_5 до набрання законної сили рішенням суду; стягнути з відповідачів судовий збір в дохід держави, солідарно.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 при розпорядженні (як зазначає позивач) своєю часткою майна.

Місцевий суд зазначив, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак, таких доказів він не надав. Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що приватний нотаріус Карайкоза Г.І. без належної правової бази виготовила два фальшиві договори дарування на майно, що належало і позивачеві, чим порушено цілісність майнового комплекса і права позивача як співвласника.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надав належних та допустимих доказів порушення майнових прав та не довів обстави, але в такій ситуації позов підлягав залишенню без розгляду.

Апелянт вказує на порушення районним судом ст.ст. 83, 84, 177, 185, 187, 200 ЦПК України, та на те, що такими порушеннями позивач позбавлений права повторного звернення до суду.

Вважаючи рішення незаконним, позивач просить його скасувати, і залишити позов без розгляду з підстав ст. 257 ЦПК України. Таким чином, апелянт, керуючись ч. 2 ст. 257 ЦПК України, будучи позивачем у справі, просить переглянути рішення суду першої інстанції не по суті вимог, а скаксувати його і залишити позовну заяву без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як втсановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 27 травня 1994 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27 травня 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до незгоди позивача з договорами дарування від 29 серпня 2017 року, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_10 .

Відповідно до частин 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, не довів що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_11 обмежують чи порушують його майнові права як співвласника будинковолодіння.

Щодо доводів апелянта в частині порушення місцевим судом норм процесуального права та необхідності залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів зазначає слідуюче.

Статтею 257 ЦПК України визначені випадки, коли суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Посилання ОСОБА_1 про порушення судом при ухваленні оскаржуваного рішення вимог статті 187 ЦПК України та положень пунктів 8, 9 частини 1 статті 257 ЦПК України є безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 10 лютого 2020 року за позовною заявою було відкрите провадження і справа призначена до розгляду.

Вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення суду із прийняттям нового рішення про залишення його позову без розгляду задоволенню не підлягають, оскільки заява про залишення прозову без розгляду має бути подана позивачем до початку розгляду справи по суті (п. 5 ч. 1 вказаної статті), однак справа розглянута з прийняттям рішення і підстав для його скасування з залишенням позову без розгляду в порядку передбаченому статтею 377 ЦПК України колегія не вбачає.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді