Дата документу 16.11.2021 Справа № 937/1607/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/1607/21 Головуючий у 1 інстанції: Сметаніна А.В.
Провадження № 22-ц/807/3100/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Мелітопольський міський відділ міграційної служби Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тбілісі, Грузія. В 1988 році він виїхав до м. Мелітополь, де постійно мешкав до 1994 року за адресою: АДРЕСА_1 . В 1994 році заявник виїхав з м. Мелітополя до м. Біла Церква Київської області та одружився з громадянкою України ОСОБА_3 .

Заявник бажає отримати громадянство України для чого необхідно встановити факт постійного проживання на території України в певний період, а саме на час проголошення незалежності України.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство», а саме на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником докази не можна визнати належними, достовірними та достатніми аби дійти висновку про факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд визнав такими, що не містять достовірної інформації про факт проживання заявника на території України станом саме на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Крім того, суд першої інстанції, з посиланням на позицію, наведену Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 296/289/19, зазначив, що предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених свідками відомостей можна обґрунтовано поставити під сумнів. Інших доказів, довідки голови квартального комітету, на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, заявником не надано. При цьому, суд звернув увагу, що згідно копії свідоцтва про народження заявника його по-батькові ОСОБА_6 , згідно копії свідоцтва про шлюб його по-батькові ОСОБА_7 , копія паспорта громадянина Грузії ОСОБА_8 та довідка голови квартального комітету, яка видана заявнику, взагалі не містить по-батькові заявника.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року, та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що суд помилково дійшов висновку, про те, що показання опитаних у судовому засіданні свідків, не містять достовірної інформації про факт проживання заявника на території України станом саме на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, мотивуючи свої висновки лише тим, що свідок ОСОБА_4 з 1991 року взагалі мешкав в АР Крим, а свідок ОСОБА_5 приїжджала до м. Мелітополі лише один раз на рік влітку. Опитані в судовому засіданні свідки, надали суду показання про обставини які мають значення для справи і які були відомі їм особисто, що повністю відповідає вимогам ст.90 ЦПК України. Однак, суд в своєму рішенні не проаналізував покази свідків окремо та у сукупності, а лише зазначив, що покази свідків не містять достовірної інформації. При цьому, покази свідків відображені в рішенні стисло та не відображають повної картини обставин, які висловлені в показах свідків. Так, свідок ОСОБА_4 повідомив, що з 1988 року по 1993 рік проживаючи Запорізької області та в АР Крим, щомісяця декілька разив на місяць приїжджав в. Мелітополь до ОСОБА_1 до дому і що він весь час мешкав за адресою АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_5 в своїх показах зазначила, що знає заявника з дитинства і кожного разу коли вона разом з батьками їздила на море вони зупинялись у заявника дома. Отже, суд ігнорував тої факт, що свідки постійно, безперервно та тривалий час спілкувались з заявником, оскільки вели сумісний овочевий бізнес, неодноразової бували у нього дома та мали тісні дружні та ділові стосунки.

Крім того, в якості письмового доказу до матеріалів справи була надана довідка з місця проживання, підписана Головою квартального комітету, який особисто знає заявника. Тому надана ним довідка не визиває сумнівів, щодо достовірності наведеної, в неї інформації. Суд вказаний офіційний документ не проаналізував.

Крім вищенаведеного, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 також зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_1 має тісні соціальні стосунки на території України, оскільки з 25 листопада 1994 року одружений з громадянкою України, ОСОБА_3 . Отже, не встановлення факту проживання заявника на території України в певний період, значно ускладнить отримання ним громадянства України, через що є вірогідність примусового повернення заявника до країни походження, внаслідок його незаконного перебування на територій України, отже особа буде примусово ізольована від сім`ї, що передбачено лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, скаржник вважає, що суд першої інстанції в порушення практиці Європейського суду з прав людини, формально поставився до розгляду справи і до процесуальних обов`язків. Висновки суду першої інстанцій зроблені без повного дослідження обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень ст.89 ЦПК України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

08 листопада 2021 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшла заява про приєднання до матеріалів справи копію посвідчення про навчання ОСОБА_1 (а.с. 102-103).

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.

Представник Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Прінь В.О. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 99).

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, встановлено судом першої інстанції та копією свідоцтва про народження, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тбілісі, Грузія (а.с. 7).

У довідці № 96 від 29 грудня 2020 року, виданій головою квартального комітету, вказано, що ОСОБА_9 1969 року народження, з 1988 року по 1994 року мешкав в АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно з копії повторно виданого Печерським районним у м. Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у м. Києві свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16 березня 2019 року, вбачається, що 25 листопада 1994 року громадянин Грузії ОСОБА_1 уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 (а.с.9).

В матеріалах справи також міститься копія паспорта громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 11 квітня 2007 року, який дійсний до 11 квітня 2017 року (а.с. 5-6).

Згідно копії Указу Президента Грузії № 234 від 07 липня 2015 року у зв`язку із набуттям громадянства іншої держави, припинено громадянство Грузії для ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузій (а.с. 30-31).

У довідці № 29 від 05 березня 2021 року, виданій головою квартального комітету, вказано, що ОСОБА_9 1969 року народження, з 1988 року по 1994 року мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (орендар) (а.с. 8).

Також, під час розгляду справи, судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 32, 33).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

За змістом статті 3 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (далі Закон № 2235-ІІІ) громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України (у такому випадку є громадянами України з 24 серпня 1991 року); особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав (у такому випадку є громадянами України з 13 листопада 1991 року); особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України (у такому випадку є громадянами України з моменту внесення відмітки про громадянство України); особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 2235-ІІІ особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Згідно з пунктом 27 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_3 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Статтею 1 Закону № 2235-III (в редакції на час ухвалення рішення судом першої інстанції) визначено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.

Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Так, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року не може бути встановлений лише на показаннях свідків, які, крім іншого, не можуть підтвердити факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. Так, свідок ОСОБА_4 , з його слів, мешкав у Кам?янко-Дніпровського районі, а у 1991 році переїхав до Криму. Свідок ОСОБА_5 (якій на той момент було 12 років) пояснила, що заявник постійно приїжджав до дому її батьків у с. Камянко-Дніпровку, а коли вона з батьками влітку їздила на море, вони ночували у ОСОБА_1 у м. Мелітополь.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та звертає увагу, що у справі, яка виникла з подібних правовідносин, Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо неможливості зробити висновок про наявність підстав для встановлення юридичного факту, на підставі довідки за підписом голови квартального комітету а також показань свідків (справа № 199/8389/18, провадження № 61-11193ск19, постанова від 19 лютого 2020 року).

Інших доказів заявником не надано.

Оцінюючи долучену до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції світлокопію посвідчення, колегія суддів дійшла висновку про неможливість прийняти її як належний та допустимий доказ з огляду на наступне.

Так, в посвідченні зазначено, що воно видано ОСОБА_1 на підставі того, що він закінчив магазин-школу Мелітопольського району Запорізької області, та рішенням атестаційної комісії РПО ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію продавець прод. Та непрод. Товарів ІІІ категорії. Підстава: Протокол атестаційної комісії Мелітопольського РПО від 28 лютого 1991 року (а.с. 103).

Проте, вищевказана фотокопія посвідчення не завірена належним чином, оригінал посвідчення для огляду в судовому засіданні надано не було. Крім того, з посвідчення також неможливо встановити період навчання ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 не надано суду належних доказів, які б безспірно підтвердили факт саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника в апеляційній скарзі щодо того, що показання свідків містять достовірну інформацію про постійне проживання ОСОБА_1 на території України станом на серпень 1991 року, оскільки, як зазначено у постанові Верховного Суду від 269/289/19 від 16 квітня 2020 року, враховуючи, що предметом доказування є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що в силу приписів ст. 89 ЦПК України є прерогативою суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що не встановлення факту проживання заявника на території України в певний період може призвести до його примусової ізоляції від сім`ї через примусове повернення до країни походження, не заслуговують на увагу, оскільки соціальні стосунки заявника на території України не є підставою для встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилання в апеляційній інстанції на формальне вирішення справи судом першої інстанції є безпідставними, та спростовуються змістом оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що суд першої інстанції в достатній мірі виклав мотиви, на яких воно базується, надав належну оцінки наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: