Справа № 206/2325/21
Провадження № 2/206/901/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Самарський районний суд

м. Дніпропетровська в складі:

головуючої-судді Плінської А.В.

при секретарі Крижко О.А.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Воднєвої Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ,

встановив:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат у солідарному порядку.

Свої вимоги обґрунтував тим, що йому на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 . У вказаному домоволодінні зареєстровані відповідачі. Так, відповідач ОСОБА_3 не проживає за місцем своєї реєстрації з серпня 2015 року по теперішній час. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 взагалі ніколи не проживали за адресою місця реєстрації. Реєстрація відповідачів чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю. Відповідачі у добровільному порядку ухиляються від здійснення дій щодо зняття з реєстраційного обліку за місцем реєстрації, тому він вимушений звернутися до суду з дійсним позовом.

Ухвалою від 02 червня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 15 червня 2021 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

05 листопада 2021 року третя особа надала письмові пояснення на позовну заяву в яких просила відмовити у задоволенні позову в частині вимог заявлених відносно ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , оскільки в них відсутнє у власності інше житло та позбавлення права користування малолітніх спірним будинком порушить їх законні права.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також позивач зазначив, що 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 він успадкував після смерті своїх батьків, а 1/3 частину цього домоволодіння купив у свого брата ОСОБА_3 . Відповідачка ОСОБА_4 колишня дружина його брата ОСОБА_3 , а відповідачка ОСОБА_2 донька його брата. Відповідачі добровільно відмовляються знятися з реєстраційного обліку, чим чинять йому перешкоди у користуванні власністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та в подальшому подав заяву про розгляд справи в його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідачка ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_4 обізнана про судове засідання, однак проживає дуже далеко, тому не зможе з`явитися до суду.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що домоволодіння АДРЕСА_1 раніше належало її бабусі та дідусю. Після смерті бабусі вона приїздила за адресою цього домоволодіння, висувала свої права на нього, однак її дядько ОСОБА_1 сказав, що їй нічого тут не належить. Вона, її діти та мати ОСОБА_4 не мешкають у цьому домоволодінні. Вона та її чоловік у власності не мають ніякого житла. Чоловік зареєстрований у своїх батьків, які мають власне житло. На теперішній час вони, разом із чоловіком та двома малолітніми дітьми винаймають житло. Їй батько раніше казав, що у цьому домоволодінні 1/3 частина належить їй. Вона не проти знятися з реєстраційного обліку, якщо позивач заплатить їй 4 тисячі доларів США, щоб вона могла вирішити своє житлове питання.

Представник третьої особи ОСОБА_7 в судовому засіданні вважала, що відсутні підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що позивач її сусід із яким проживає через паркан. Після смерті батьків позивача у будинку АДРЕСА_1 став проживати позивач. Відповідачів у домоволодінні вона не бачила, ніяких сварок з приводу того, що когось не пускають жити до цього домоволодіння вона не чула.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що будинок АДРЕСА_1 раніше належав батькам позивача та відповідача ОСОБА_3 . Коли батьки були живі у цьому домоволодінні відповідач ОСОБА_3 проживав разом із ними. Позивач її сусід, якого вона знає ще з 80-х років. Після смерті батьків у цьому домоволодінні став мешкати позивач. Його брат ОСОБА_3 чула, що одружився та став мешкати у дружини. Відповідачка ОСОБА_4 колишня дружина брата ОСОБА_3 ніколи не мешкала у цьому домоволодінні, як у ньому ніколи не мешкала разом із своїми малолітніми дітьми донька брата ОСОБА_2 .

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши їм оцінку в їх сукупності, прийшов до такого.

Позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.14-20).

Так, 1/3 частину вищевказаного домоволодіння він успадкував після смерті батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ще 1/3 частину домоволодіння він успадкував після смерті матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ще 1/3 частину домоволодіння він набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2013 року, який був укладений між ним та його братом ОСОБА_1 .

Отже, з 13 лютого 2013 року позивач став одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

На момент придбання позивачем останньої 1/3 частини вказаного домоволодіння залишились бути зареєстрованими: колишній співвласник ОСОБА_1 та члени його сім`ї дружина ОСОБА_4 , та донька ОСОБА_2 (а.с.21).

Потім вже після того, як позивач став єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації зареєструвала ще двох малолітніх синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 13.06.2017 року), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 08.12.2017 року).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як передбачає ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відчуження власником свого майна визначено як одну з підстав припинення права власності (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Зазначене дає підстави для висновку про похідний характер прав відповідачів на користування спірним житловим будинком від прав колишнього співвласника ОСОБА_3 , та про припинення цих прав у зв`язку із відчуженням співвласником належної йому частини нерухомого майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правові висновки Верховного Суду , викладений у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 25 лютого 2021 року №761/26620/16-ц).

Враховуючи, що попередній співвласник нерухомого майна продав належну йому частину майна, а відповідачі не є членами сім`ї нового власника - позивача ОСОБА_1 , з ними не укладалось договорів найму житла, тому відсутні правові підстави для їх проживання у майні, що належить на праві власності позивачу, отже останній має право на усунення перешкод у користуванні своїм майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У свою чергу позивач, який набув у власність домоволодіння в цілому та не надавав жодному з відповідачів згоди на проживання в ньому, не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки будинок фактично обтяжений правом на проживання та реєстрацією в ньому членів сім`ї колишнього власника. Отже, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність через ускладнену процедуру зняття з реєстраційного обліку відповідачів, що позбавляє позивача реалізувати свої права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Таким чином, враховуючи вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про недопустимість таких обмежень у праві власності позивача, це не відповідає принципу дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки інших ефективні способів захисту прав власника майна, позивач реально не має.

Отже, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги аргументи відповідача ОСОБА_2 про не визнання позову, оскільки вони не спростовують встановлених судом обставин та висновків. Сама відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначала, що ні вона, ні її діти ніколи не проживали за адресою спірного будинку, а з реєстраційного обліку вона могла знятись самостійно у разі виплати їй позивачем грошової винагороди.

Що стосується пояснень третьої особи в частині відсутності підстав для задоволення позову відносно ОСОБА_2 та її малолітніх дітей, оскільки останні не мають у власності нерухомого майна та визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком, зокрема, позбавить малолітніх прав на житло на думку суду є неприйнятним з огляду на те, що малолітні, окрім матері, мають батька місцем проживання якого не є спірний будинок, а відповідно до закону вони мають право проживати за місцем проживання батька.

Питання судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України та стягнути з відповідачів 908,00 грн., тобто з кожного по 302,66 грн., а не солідарно, як того просив позивач.

Отже, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 81, 141, 223, 264-265,268 ЦПК України ,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( що проживає: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) по 302 грн. 66 коп. сплаченого судового збору з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

На рішення, через суд першої інстанції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 листопада 2021 року.

Суддя: А.В. Плінська