Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 756/15374/17

провадження № 61-14373 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року у складі судді Майбоженко А.М. та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О. Є., про визнання договору дарування частини квартири недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2011 року між АТ «Державний ощадний банк України» та приватним підприємством «Спецзовнішкомплект» (далі - ПП «Спецзовнішкомплект»), співзасновником якого була ОСОБА_2 , укладено договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн.

07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки ОСОБА_1 з АТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

05 вересня2013 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн.

05 вересня2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі 756/217/15-ц позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн.У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі 756/217/15-ц апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606 св 16).

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено у силі (провадження № 6-1539 цc17).

30 листопада 2017 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва № 756/217/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 101 544 052,34 грн. ОСОБА_1 грошові кошти банку не повернуто.

Проте 30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Право власності на Ѕ частку вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується записом про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року № 17:07:04, внесеним приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Позивач вважав, що договір дарування вчинено відповідачами без реального наміру створення його сторонами правових наслідків, оскільки укладений з метою уникнення виконання ОСОБА_1 за рахунок предмету цього договору судового рішення у справі № 756/217/15-ц про стягнення з нього кредитної заборгованості.

З урахуванням викладеного АТ «Державний ощадний банк України» просило суд визнати недійсним договір дарування частини квартири від 30 березня 2016 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року № 17:07:04 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 30 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є., зареєстрований в реєстрі № 368. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року № 17:07:04, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний договір дарування частини квартири укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які були членами сім`ї і не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, оскільки їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича дарувальника, а саме дружини, з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

ОСОБА_1 , відчужуючи Ѕ частку квартири на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини після пред`явлення до нього позову банку про стягнення кредитної заборгованості, діяв недобросовісно та зловживав правами щодо кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення можливого звернення стягнення на майно боржника.

Факт скасування ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі № 756/217/15-ц рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами та призначення справи у підготовче судове засідання не впливає на вирішення цієї справи, оскільки визначальним є період пред`явлення позову банком до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, про що знав останній і саме з метою ухилення від погашення цієї заборгованості уклав спірний правочин.

У договорі дарування частини квартири не зазначено про те, що метою його укладення було захист прав двох неповнолітніх дітей відповідачів у зв`язку з фактичним припиненням ними шлюбних відносин та виконання угоди ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 28 березня 2016 року, відповідно до якої останній взяв на себе обов`язок подарувати Ѕ частку спірної квартири дружині для забезпечення інтересів неповнолітніх дітей, а ОСОБА_2 зобов`язалася не стягувати з нього аліментів на утримання дітей. За договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно, що відповідає положенням частини другої статті 190 СК України. Проте на підставі спірного договору дарування частини квартири право власності на предмет договору перейшло безпосередньо до ОСОБА_2 .

Відсутні докази на підтвердження того, що унаслідок укладення спірного договору дарування частини квартири ОСОБА_1 залишив спірну квартиру у розпорядження ОСОБА_2 і не проживав у ній.

Суд урахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260 цс 19.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишені без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 при укладенні спірного договору дарування частини квартири діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам АТ «Державний ощадний банк України», як кредитора, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на таке майно у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Посилання відповідачів на скасування ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі № 756/217/15-ц рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами не впливає на вирішення спору у цій справі, оскільки ОСОБА_1 , знаючи про існування кредитної заборгованості перед банком, відчужив спірну квартиру на користь дружини з метою ухилення від виконання відповідного зобов`язання перед АТ «Державний ощадний банк України». Крім того, рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі № 756/217/15-ц, яке не скасоване, встановлена правомірність нарахування банком суми заборгованості та стягнення із ОСОБА_1 9 626 230,50 грн. - 3% річних та інфляційних втрат.

У спірному договорі дарування частини квартири не зазначено, що метою його укладення є угода, якою ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок подарувати Ѕ частки спірної квартири ОСОБА_2 для забезпечення інтересів їх спільних неповнолітніх дітей, а остання зобов`язалась не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, оскільки фактично шлюбні відносини між відповідачами припинено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 756/15374/17 з Оболонського районного суду м. Києва.

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року у справі № 756/2995/16 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2010 року. 16 березня 2016 року відповідачі уклали договір про поділ майна, придбаного як спільна власність подружжя, згідно з яким здійснено поділ між подружжям спірної квартири, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному належить по Ѕ її частки. 28 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була укладена угода, за умовами якої останній зобов`язався подарувати ОСОБА_2 належну йому частку спірної квартири, а вона зобов`язалась не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. 30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Отже, метою укладення спірного правочину був лише захист прав неповнолітніх дітей відповідачів, у зв`язку з розірванням шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таким чином, договір дарування частини квартири направлений на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені і ці наслідки настали.

Відсутні докази існування у відповідачів при укладенні спірного договору дарування частини квартири умислу на уникнення виконання у майбутньому за рахунок спірної квартири судового рішення у справі № 756/217/15-ц, що виключає факт існування підстав для надання спірному договору дарування статусу фіктивного правочину.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі № 756/217/15-ц заяву ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року скасовано за нововиявленими обставинами та призначено справу у підготовче судове засідання. Отже, судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості відсутнє, тобто останній не є боржником банку.

Зазначає, що позивач не довів обставини фіктивності правочину, посилаючись на відповідну судову практику Верховного Суду.

Посилання судів на «фраудаторність правочину» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260 цс 19) є безпідставними, оскільки у цій справі інші фактичні обставини.

Доводи особи, яка подала відзив

У вересні 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Спірний договір дарування частини квартири є фраудаторним правочином, оскільки відчуження майна ОСОБА_1 відбулось з метою уникнення звернення стягнення на нього кредитором у рахунок погашення відповідної заборгованості. Таким чином, при укладенні договору дарування частини квартири ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 жовтня 2011 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект», співзасновником якого була ОСОБА_2 , укладено договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн.

07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки ОСОБА_1 з АТ «Державний ощадний банк України» у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

05 вересня 2013 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн.

05 вересня 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі № 756/217/15-ц апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606 св 16).

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено у силі (провадження № 6-1539 цc 17).

30 листопада 2017 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва № 756/217/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 101 544 052,34 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі № 756/217/15-ц заяву ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року скасовано за нововиявленими обставинами та призначено справу у підготовче судове засідання. Справа не розглянута.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Позов пред`явлено з підстав фіктивності правочину.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116 цс 14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197 цс 14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690 цс 16; у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15-ц, провадження № 61-31599 св 18.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які

за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суди у порушення вищевказаних положень закону не перевірили, чи надав позивач докази вчинення відповідачами фіктивного правочину, зокрема, які б підтверджували існування умислу на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, що ними обумовлювалися, чи не є доводи банку припущеннями, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями статей 317, 318, 319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом із тим, відповідно до положень частини першої статті 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку про можливість укладення дружиною та чоловіком будь-яких договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке їм належить. При цьому, знаходження сторін правочину у зареєстрованому шлюбі між собою не може чинити жодних перепон у реалізації права власника розпорядитися своїм майном на власний розсуд.

Суди не з`ясували, чи існували на момент укладення оспорюваного договору дарування частини квартири, яка належала ОСОБА_1 , якісь обтяження, арешти, інші заборони чи обмеження у використанні та розпорядженні квартирою, що відчужується за цим правочином.

У порядку, передбаченому ЦПК України, суди не перевірили доводи відповідачів про те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2010 року. 16 березня 2016 року відповідачі уклали договір про поділ майна, придбаного як спільна власність подружжя, згідно з яким здійснено поділ між подружжям спірної квартири, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному належить по Ѕ її частки. 28 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була укладена угода, за умовами якої останній зобов`язався подарувати ОСОБА_2 належну йому частку спірної квартири, а вона зобов`язалась не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. 30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі зазначали, що перед укладенням спірного договору дарування частини квартири, ними було вчинено три конкретні реальні дії і лише після цього укладено спірний правочин, а тому суди не дослідили посилання ОСОБА_1 на те, що метою такого правочину було виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо забезпечення неповнолітніх дітей, у зв`язку з розірванням шлюбу з ОСОБА_2 . Суди не дали оцінки тому, чи спростував банк ці обставини з урахуванням захисту інтересів дітей, що гарантовано статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Крім того, суди не перевірили, чи підтверджує реальність/фіктивність договору дарування те, що шлюб між відповідачами розірвано 26 квітня 2016 року. При цьому вказаний правочин вчинено під час вирішення позову про розлучення з метою забезпечення інтересів дітей і задовго до ухвалення рішення суду про стягнення боргу. При пред`явленні позову банк не просив забезпечення позову накладенням арешту на майно.

До таких саме висновків за участю цих саме сторін і на підставі доводів про фіктивність правочину, але щодо іншого майна (земельної ділянки), дійшов Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 389/2702/18, провадження № 61-11426 св 20.

Посилання позивача і судів попередніх інстанцій на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260 цс 19, безпідставні, так як у цій справі фактичні обставини пов`язувалися з укладенням договору дарування боржником, позичальником, після ухвалення рішення про стягнення боргу і після відкриття виконавчого провадження, а у справі, яка переглядається, оскаржуваний правочин укладено до ухвалення рішення суду, не позичальником, і, крім того, як зазначають відповідачі, для виконання зобов`язання ОСОБА_1 за іншим договором про поділ майна, придбаного як спільна власність подружжя, від 16 березня 2016 року, який є чинним і в інтересах дітей.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк