ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1397/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/13485/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2021 року (суддя Стефанишин С.Л., повне судове рішення складено 09 липня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивачів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: орган опіки та піклування Хмельницької міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, позивачі зазначали, що на підставі договору міни від 20.03.2002 співвласниками по 1/6 частці квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 01.04.2010 ОСОБА_4 було зареєстровано у вищевказаній квартирі, як дружину ОСОБА_2 та в подальшому в квартирі були зареєстровані діти подружжя ОСОБА_9 . Позивачі вказують, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_4 переїхала проживати до своєї матері у с. Антонівці, Ярмолинецького району, Хмельницької області, де й продовжує проживати, а неповнолітні діти проживають з позивачем, перебувають повністю на його утриманні та вихованні. Також, в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилаються на те, що відповідачка фактично не проживає у квартирі з кінця 2016 року, її речей в квартирі немає, вона не здійснює утримання майна та не несе витрат по догляду за житлом, також під час провідування відповідачкою дітей, остання влаштовувала сварки і провокувала ОСОБА_2 , знаючи про його психічну хворобу. Крім того, позивачі зазначали, що реєстрація ОСОБА_4 в квартирі перешкоджає позивачам оформити субсидію (державну пільгу) на квартиру і також вказували, що інші співвласники квартири не заперечують щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою. Позивачі посилалися на те, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, дітьми не цікавиться, має намір зареєструвати свою новонароджену дитину у квартиру позивачів. Враховуючи вищевикладене та рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року, яким встановлено, що ОСОБА_4 фактично проживає у своєї мами в с. Антонівці Ярмолинецького району Хмельницької області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В серпні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_4 вчинити дії, в саме зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 свого малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2020 року заборонено проводити ОСОБА_4 дії відносно реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , в тому числі малолітніх дітей у зазначеній квартирі.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_4 зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянтка зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки аргументам і доводам відповідачки, викладеним у відзиві на позов і в письмових поясненнях. ОСОБА_4 звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні суд, посилаючись на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року по справі №686/25963/19, визнав встановленою обставину щодо відсутності відповідачки за місцем реєстрації понад шість місяців, проте тривалість періоду відсутності ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем проживання судом у рішенні від 16.03.2020 по справі №686/25863/19 встановлено не було. ОСОБА_4 вказує, що дійсно періодично з поважних причин у квартирі була відсутня, у зв`язку із перебуванням її на стаціонарному лікуванні в КП «Хмельницький міський перинатальний центр» через вагітність та пологи. Апелянтка зазначає, що позивачем постійно чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, зокрема шляхом застосування до неї насильства, що підтверджується травмкартами Міського травматологічного центру Хмельницької міської лікарні. ОСОБА_4 вказує, що на законних підставах вселена та зареєстрована за вищевказаною адресою, крім того за цією ж адресою зареєстроване місце проживання трьох спільних із ОСОБА_2 неповнолітніх дітей. Також, апелянтка посилається на те, що позовна заява про визнання її такою, що втратила право користування зазначеною квартирою подана лише від двох співвласників, а інші такої вимоги не заявляли, тому вона не може бути позбавлена права користуватись належною їй часткою квартири.

Зважаючи на викладене, апелянтка просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погоджуються із висновками суду першої інстанції та просять в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. Позивачі зазначають, що відповідачка втратила статус члена сім`ї співвласника квартири ОСОБА_2 з 18.10.2016, тобто з моменту набрання чинності рішення про розірвання шлюбу. Також, зазначені апелянткою поважні причини своєї відсутності у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: перебування на стаціонарному лікуванні в ХОПЦ не заслуговують на увагу, адже саме у цей період ОСОБА_4 була зайнята влаштуванням особистого життя, створила нову сім`ю, народила дитину; питання вселення в квартиру до колишнього чоловіка її не турбувало і з такими позовами відповідачка не зверталась. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказують, що недоведеними є посилання апелянтки про наявність у неї перешкод у користуванні житловим приміщенням, оскільки таких доказів суду не надано, а пред`явлені травмкарти не свідчать про означені обставини, оскільки травмкарта заповнюється зі слів хворого, тому вона не може бути належним доказом. Відповідачі посилаються на те, що інші співвласники квартири не заперечують щодо визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою та підтримують подальше зняття її з реєстрації, що підтвердили своєю заявою від 12.11.2020.

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Позивачка ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просять оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та представник органу опіки та піклування Хмельницької міської ради до суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі договору міни від 20 березня 2002 року ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 міняють квартиру АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_3 (а.с.10).

Згідно з реєстраційним посвідченням та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 209708291, 209707690, 209708948, 209712695, 209714338 від 21.05.2020 співвласниками по 1/6 частці квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 (а.с.13-17).

З 08 серпня 2008 року до 18 жовтня 2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. І з 01 квітня 2010 року ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , як дружина ОСОБА_2 . А вподальшому в квартирі були зареєстровані діти ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , що підтверджується довідкою №В-03-59802 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.12.2019 (а.с.18).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.19).

Згідно висновку органу опіки та піклування Хмельницької міської ради №1419/01-31 від 13.05.2021 зняття з реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 не суперечить його інтересам за умови реєстрації за іншою адресою (а.с.158-160).

Відповідно до Актів від 16.12.2016 та 17.05.2019, що завірені УМК «Проскурівська» ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 не проживала з 11.11.2016 по 16.12.2016 та з 01.04.2019 по 17.05.2020 (а.с.24, 25).

Актом від 08.09.2020, завіреного УМК «Проскурівська» встановлено, що ОСОБА_4 та її новонароджена дитина з 19.05.2020 не проживали у квартирі АДРЕСА_1 до 08.09.2020 (а.с.90).

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 і зобов`язуючи відповідачку зняти з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка була зареєстрована у спірній квартирі, як дружина ОСОБА_2 , яка на час реєстрації набула статусу члена сім`ї, проте втратила такий статус 18.10.2016 року з моменту набрання чинності судового рішення про розірвання шлюбу. І ОСОБА_4 з листопада 2016 року у зазначеній квартирі не проживає без поважних причин.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування квартирою в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав вважати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації місця проживання її малолітнього сина ОСОБА_10 є такими, що відповідають обставинам справи.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки аргументам та доводам ОСОБА_4 , викладеним у відзиві на позов та письмових поясненнях є такими, що заслуговують на увагу.

Так, суд першої інстанції помилково виходив з того, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 березня 2020 року по справі №686/25863/19 встановлено преюдиційний факт постійного проживання ОСОБА_4 з часу розірвання шлюбу у своєї матері в с. Антонівці, Ярмолинецького району Хмельницької області. Адже ці обставини не були предметом дослідження та встановлення в межах розгляду справи про позбавлення відповідачки батьківських прав. Однак, це не призвело до невірного вирішення спору.

Посилання апелянтки, що судом не було враховано поважності причин її не проживання в спірній квартирі є неспроможними, а наданий представником лист КП «Хмельницький міський перинатальний центр» №464/01-08 від 21.10.2020 про те, що ОСОБА_4 з 13.12.2019 по 08.01.2020 та з 14.01.2020 по 17.01.2020 перебувала на стаціонарному лікуванні в відділенні з ліжками для дітей та підліткової гінекології, а з 18.03.2020 по 03.04.2020 перебувала на стаціонарному лікуванні в відділенні патології вагітних №2 не підтверджує, що до потрапляння в перинатальний центр та після виписки з лікувального закладу апелянтка проживала чи намагалася проживати у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 постійно чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, зокрема шляхом застосування до неї насильства в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України є недоведеними. Адже відповідачкою не надано доказів на підтвердження того, що з 01.04.2019 по 17.05.2020 вона не мала можливості проживати у спірній квартирі через неправомірні дії позивача ОСОБА_2 чи інших осіб. Також не надано доказів щодо звернення ОСОБА_4 до компетентних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірним житлом, якщо такі їй чинилися.

А надані відповідачкою травмкартки Міського травматологічного центру Хмельницької міської лікарні №623 від 19.06.2019 та №744 від 11.07.2019, в яких адреса відповідачки зазначена АДРЕСА_2 та те, що ОСОБА_4 отримувала поранення вдома та біля будинку відомою особою не підтверджують як факту проживання так і факту неможливості проживання відповідачки в спірній квартирі та чиненні позивачами відповідних перешкод.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що об`єктивних перешкод у користуванні ОСОБА_4 спірною квартирою у заявлений період не встановлено, доказів на підтвердження наявності таких перешкод учасниками справи не надано.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в даних правовідносинах з урахуванням факту реєстрації за зазначеною адресою трьох малолітніх дітей відповідачки баланс інтересів полягає в залишенні за ОСОБА_4 права користування квартирою є помилковими, адже застосований судом першої інстанції спосіб захисту права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є пропорційним, оскільки ОСОБА_4 після ініційованого нею розлучення залишила місце проживання, де зареєстровані троє їхніх спільних дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина, батьком якого є не ОСОБА_2 і проживає за іншою адресою.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позовна заява про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою подана лише двома співвласниками, тоді як інші співвласники такої вимоги не заявляли, тому відповідачка не може бути позбавлена права користуватися належною їм часткою квартири на законність висновків суду першої інстанції не впливають, адже ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які також є співвласниками квартири АДРЕСА_1 беруть участь у розгляді цієї справи як треті особи без самостійних вимог на стороні позивачів та підтримують заявлені вимоги позивачів, що викладені в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану в її інтересах представником ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай