КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Якимець О.І. в м. Київ 27 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, просила стягнути із ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 24025 грн., 3200 грн. за складання звіту та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , поверхом вище від позивача.

01 листопада 2020 року внаслідок аварії, яка сталася в квартирі ОСОБА_3 , відбулося залиття квартири ОСОБА_1 , що підтверджується актом про залиття квартири, яким, в присутності Голови правління ЖБК «Верстат-6» та мешканців квартир № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 зафіксовано факт того, що внаслідок аварії в квартирі № НОМЕР_5 були видимі ознаки затоплення ванної кімнати з побутовою технікою, яка в ній знаходилась, та коридору квартири № НОМЕР_5 . Крім того, в акті про залиття від 01 листопада 2020 року зазначено, що причина аварії невідома, мешканці квартири № НОМЕР_6 на момент аварії були відсутні, протягом трьох місяців в даній квартирі проводились ремонтні роботи.

20 листопада 2020 року суб`єктом оціночної діяльності складено звіт про оцінку майна, а саме майнового збитку, завданого ОСОБА_1 в результаті залиття квартири. Згідно висновку, сума збитку складає 24025 грн., за складання звіту вона сплатила 3200 грн.

Вказує, що внаслідок залиття належної позивачу квартири, враховуючи обставини залиття та вік ОСОБА_1 , у останньої значно змінився нормальний розклад життя, з`явилися нервова напруга та переживання, пов`язані з необхідністю проведення відновлювального ремонту квартири, втратою часу на проведення обстеження квартири для визначення розміру матеріального збитку, зверненням до суду за захистом порушених прав, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом, необхідністю звернення за правовою допомогою для захисту своїх законних прав та інтересів, що завдає позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в 10000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів, порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини, якими обґрунтовано позов.

Зазначала, що відсутність власників квартири № НОМЕР_6 на момент залиття підтверджена показами свідків в судовому засіданні, що не враховано судом при ухваленні рішення.

Крім того, в акті про залиття зазначено його причини - несправність сантехнічного обладнання в квартирі № НОМЕР_6 , матеріалами справи підтверджено, що витік води відбувся у квартирі відповідача, який зобов`язаний забезпечувати належний стан цього обладнання.

Вважала, що внаслідок того, що посадова особа склала акт про залиття з порушеннями вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, позивач по справі не повинна нести моральні та матеріальні збитки, а відповідач - уникнути відповідальності за халатне відношення до свого житла.

Наголошувала, що заперечуючи наявність вини у заподіянні шкоди та її розмір, ОСОБА_3 не надала суду доказів на спростування того, що залиття відбулося не з її вини, а також доказів на спростування розміру заподіяної шкоди. Таким чином, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції презумпція вини не спростована, належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що збитки завдано не з вини ОСОБА_3 , відповідачем не надано.

Вказувала, що заперечуючи проти даних, вказаних у звіті про оцінку майна, відповідачем не надано обґрунтованих доводів на спростування визначеного розміру матеріального збитку, при цьому дослідження проведено у відповідності до чинних нормативних актів. Вважала, що судом незаконно не враховано цей письмовий доказ для визначення розміру завданих матеріальних збитків.

Посилалася на те, що судом першої інстанції не досліджено та не оцінено письмові докази, які містяться в матеріалах справи, як кожен окремо, так і в їх сукупності, а рішення винесено без повного, об`єктивного та всебічного з`ясування всіх обставин з грубим порушенням норм матеріального права.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є безпідставною і необґрунтованою, а рішення - законним та обґрунтованим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства.

Вказувала, що матеріали справи не містять належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували наявність заподіяної ОСОБА_1 шкоди, протиправної поведінки ОСОБА_3 , наявність причинного зв`язку між нібито заподіяною ОСОБА_1 шкодою і нібито протиправною поведінкою ОСОБА_3 .

Наводила власні спростування доводів апеляційної скарги.

Вказувала, що матеріали справи не містять належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправної поведінки відповідача та наявність причинного зв`язку між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, суд першої інстанції виходив із недоведеності завдання позивачу шкоди саме діями відповідача, у справі відсутні належні та достовірні докази на підтвердження причинного зв`язку між шкодою, завданої позивачу, та діями відповідача. Судом не встановлено сукупності умов, які утворюють склад правопорушення, що є підставою для відшкодування збитків. В зв`язку з недоведеністю завдання позивачу майнової шкоди діями відповідача суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 18 січня 2006 року, виданого Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і зареєстрована за цією адресою (а. с. 12, 13).

На а. с. 15 наявна копія акту про залиття квартири, складеного 01 листопада 2020 року за участю голови правління ЖБК «Верстат-6» Цвілій Л.І. та свідків залиття, мешканців квартир № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , згідно якого, 01 листопада 2020 року квартиру за адресою АДРЕСА_8 , власником якої є ОСОБА_1 , в якій на даний час мешкає її син ОСОБА_5 , було залито водою, починаючи з ванної кімнати, внаслідок аварії, яка сталась в квартирі на поверх вище № НОМЕР_6, власником якої є ОСОБА_3 . Причина аварії невідома, мешканці квартири № НОМЕР_6 на момент аварії були відсутні, протягом трьох місяців в даній квартирі проводились ремонтні роботи. Внаслідок аварії в квартирі № НОМЕР_5 ними, що підписалися, на 01 листопада 2020 року були видимі сліди затоплення ванної кімнати, з побутовою технікою, яка в ній знаходилась, та коридору квартири № НОМЕР_5 .

На а. с. 18 - 39 наявний висновок про вартість майна, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «Аверті» 23 листопада 2020 року, згідно якого сума збитку, завданого ОСОБА_1 в результаті пошкодження водою належного їй майна - оздоблення квартири АДРЕСА_8 , складає 24025 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вказано у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постанові від 26 травня 2021 року в справі № 607/17348/19 (провадження № 61-12072св20).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки у матеріалах справи немає належних, допустимих, достовірних доказів протиправної поведінки відповідача, доказів причинного зв`язку між шкодою та поведінкою відповідача, отже позов про відшкодування шкоди є необґрунтованим, не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи та задоволенню не підлягав.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що основними доказами, на які посилалася позивач на підтвердження своїх вимог, є акт про залиття квартири від 01 листопада 2020 року на підтвердження факту залиття квартири саме відповідачем, та звіт про оцінку майна на підтвердження розміру збитків.

Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» встановлено форму акта, який складається у разі залиття квартири (додаток № 4 до Правил).

Згідно з вказаними Правилами акт складається комісією за участю представників організації, яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та організації, яка обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника власника будинку або будинкового комітету і затверджується начальником організації, яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою.

В акті повинно бути відображено: дата його складання; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, що зазнала шкоди; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії.

Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність і у такому випадку в акті має бути зазначено, що такі особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.

Зазначені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 201/658/16-ц (провадження № 61-40389св18).

В зв`язку із вищевикладеним судом першої інстанції здійснено належну і всебічну оцінку наданого позивачем акту про залиття від 01 листопада 2020 року і встановлено, що акт неповністю відповідає вказаним вимогам до таких актів, зокрема, невідповідним є склад комісії та підписантів, відсутнє ознайомлення з актом про залиття мешканців квартири № НОМЕР_6 . Крім того, підписантами акту про залиття зазначено про аварію в квартирі № НОМЕР_6 , однак позивачем суду не надано доказів, на підставі яких встановлено та якими підтверджується наявність «аварії» у квартирі № НОМЕР_6 , не обґрунтовано, що розуміється під «аварією» та на яких конструкціях, технічних елементах системи водопостачання така була виявлена та мала місце; з акту про залиття не вбачається, які речі ушкоджено, стан трубопроводів у двох квартирах; не вбачається обстеження чи огляд вище розташованої квартири АДРЕСА_1 ; доказів неправомірного втручання відповідачем та/або мешканцями квартири № НОМЕР_6 у санвузол, сантехнічний стан квартири, неправомірне, неправильне користування сантехнікою не надано.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що акт про залиття від 01 листопада 2020 року не підтверджує протиправності дій відповідача та його вини у завданні шкоди позивачу, не відповідає вимогам, встановленим до складання таких актів, та не містить всіх необхідних відомостей.

При цьому будівельно-технічної експертизи не проводилось, а отже встановити факт того, що пошкодження, вказані в звіті, із визначеною вартістю, виникли саме з вини відповідача, із одного лише акту про залиття від 01 листопада 2020 року неможливо.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв`язку з тим, що нею не доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведеного апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, що в акті зафіксовано факт того, що внаслідок аварії в квартирі № НОМЕР_5 були видимі ознаки затоплення ванної кімнати з побутовою технікою, яка в ній знаходилась, та коридору квартири № НОМЕР_5 , зафіксовано відсутність власників житла і зазначено про несправність сантехнічного обладнання в квартирі № НОМЕР_6 .

Апеляційний суд враховує, що акт про залиття не містить відомостей щодо обстеження квартири № НОМЕР_6 , із якої могло відбутися залиття, а отже із його змісту не можна дійти беззаперечного висновку, що обставини події були повно та всебічно з`ясовані при складанні акту і правильно встановлено причину залиття.

Апеляційний суд приймає до уваги показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підписували даний акт, і які пояснили, що 01 листопада 2020 року ними не обстежувалася квартира відповідача № НОМЕР_6 , свідок ОСОБА_6 відвідала квартиру відповідача лише 04 листопада 2020 року, а свідок ОСОБА_7 взагалі не був у цій квартирі жодного разу. При цьому на момент підписання ОСОБА_6 , як головою правління ЖБК «Верстат-8», акту про залиття від 01 листопада 2020 року на ньому вже були інші підписи.

Відтак належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів протиправності дій відповідача, а також причинного зв`язку між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками у вигляді шкоди суду не надано.

За таких обставин судом першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, яким було дано належну оцінку, правильно встановлено, що позивачем не доведено факт спричинення їй матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири саме відповідачем.

Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог є законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи і не спростовані позивачем в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги, що складення акту про залиття з порушеннями вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій не повинно бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності і покладення на позивача тягаря моральних та матеріальних збитків, не ґрунтуються на вимогах закону, принципу рівності сторін і диспозитивності цивільного судочинства та відхиляються апеляційним судом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що презумпція вини відповідача не спростована, належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що збитки завдано не з вини ОСОБА_3 , відповідачем не надано, є безпідставними, оскільки за змістом статті 1066 ЦК України відсутність вини має доводити особа, яка завдала шкоди, тоді як у даному випадку факт завдання шкоди саме відповідачем не встановлений, оскільки акти про залиття не містять доказів неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 щодо залиття квартири, належної позивачу.

Є помилковими і такими, що перекручують фактичні висновки суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції незаконно не враховано звіт про оцінку майна для визначення розміру завданих матеріальних збитків.

В дійсності судом зроблено висновок, що звіт про оцінку майна є неналежним доказом на предмет підтвердження причин аварії та причин залиття, такі висновки є правильними і не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Отже, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не досліджено та не оцінено письмові докази, які містяться в матеріалах справи, як кожен окремо, так і в їх сукупності, а рішення ухвалено без повного, об`єктивного та всебічного з`ясування всіх обставин з грубим порушенням норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, виходять з нічим не обґрунтованих припущень того, що шкода позивачу заподіяна відповідачем, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.