Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1791/21 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс»,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 24 травня 2021 року суддею Воробйовою Т.А. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 01 червня 2021 року,

у справі №295/1791/21 за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (далі - Підприємство «Укрінтеравтосервіс»), у якому просила: стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 13556,70 грн, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 106672,65 та на відшкодування моральної шкоди 7000 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що з 18.02.2019 по 23.10.2019 працювала на посаді провідного бухгалтера філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» та була звільнена за згодою сторін. У період перед звільненням керівництво установи перестало виплачувати їй заробітну плату, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на момент звільнення (23.10.2019) становила 13556,70 грн, що змусило її звільнитися з роботи. Проте, заборгованість по заробітній платі станом на момент подання позовної заяви не виплачена. Зазначені обставини, на її думку, є підставою для прийняття рішення про виплату їй заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати (15 місяців затримки розрахунку) та відшкодування моральної шкоди, яка завдана їй незаконними діями відповідача.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 11056,70 грн заборгованості по заробітній платі, 106672,65 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та 3000 грн моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Підприємства «Укрінтеравтосервіс», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 106672,65 грн і відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 1000 грн, а в частині відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Вказав, що підприємство не заперечує наявності простроченої заборгованості перед ОСОБА_1 в розмірі 11056,70 грн, проте вважає стягнуту судом першої інстанції суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 106672,65грн неспівмірною з розміром та характером заборгованості. Вважає, що суд першої інстанції не врахував сталої судової практики в аналогічних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, постанови Верховного Суду у справах №569/7584/18 та №225/5266/18). Окрім того, суд дійшов помилкового висновку про не доведення скрутного фінансового становища підприємства, оскільки позивачка працювала у його Філії бухгалтером і їй достеменно відомо про таке становище, яке і спонукало її до звільнення. Також вказав, що з даним позовом позивачка звернулась лише через півтора року після звільнення. Зазначив, що заборгованість по заробітній платі в розмірі 11056,70 грн виплачена позивачці 02.07.2021. У позовній заяві та у судовому рішенні відсутні посилання на докази завдання ОСОБА_1 моральної шкоди з боку філії Підприємства, що є підставою для відмови у задоволенні її вимог в цій частині.

У відзиві ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Послався на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 та вказав, що розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок визначений судом не може бути зменшений у даній справі, оскільки він є відповідальністю за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні, який не виконано до моменту винесення судового рішення, тому визначений судом розмір є справедливим, враховуючи протиправну поведінку відповідача. На його думку, скрутне матеріальне становище відповідача жодним чином не виправдовує бездіяльність останнього та не спростовує наявності заборгованості та її розміру. Невиплата позивачці належних їй коштів поставила останню у скрутне матеріальне становище, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Зауважив, що компенсація моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення (постанова від 25 квітня 2012 року №6-23цс12).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 18.02.2019 працювала на посаді провідного бухгалтера філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» та 23.10.2019 звільнена з роботи за згодою сторін (т.1 а.с.10-13, 29, 30).

Відповідачем порушені положення ст.116 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 13556,70 грн. в день звільнення.

Відповідно до довідки підприємства від 15.01.2021 середньомісячна зарплата позивачки становить 7111,51 грн (т.1 а.с. 8-9).

В подальшому відповідачем частково сплачено заборгованість і розмір невиплаченої заробітної плати на час вирішення спору становив 11056,70 грн (т.1 а.с.33).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 106672,65 грн (7111,51 грн середньомісячна зарплата помножена на 15 місяців затримки з дня звільнення), суд першої інстанції виходив з істотності недоплаченої суми порівняно з середньомісячним заробітком позивачки, відсутності доказів вини відповідача у не проведенні вчасного розрахунку, не доведення факту перебування підприємства в скрутному матеріальному становищі та поведінки відповідача, який не вважав пріоритетним проведення розрахунку саме з ОСОБА_1 упродовж 15 місяців.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно постанови від 26.06.2019 № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З огляду на вищевказані положення судової практики, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не враховано дії ОСОБА_1 у спірних правовідносинах, яка звернулася до суду лише через 15 місяців після звільнення з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому посилання суду та позивачки на те, що керівництво підприємства зверталося до неї з проханням не подавати позов до суду протягом всього періоду затримки розрахунку є безпідставними, оскільки остання не була позбавлена можливості реалізувати таке право. Доказів вчинення будь-яких неправомірних дій з боку підприємства з метою перешкодити ОСОБА_1 звернутися до суду, остання не надала. Посилання суду першої інстанції на те, що довідка про розмір заборгованості по заробітній платі позивачці видана лише 15.01.2021, що перешкоджало їй звернутися до суду, є також безпідставними, оскільки належних доказів звернення до підприємства протягом 15 місяців із заявою про видачу такої довідки матеріали справи не містять. Окрім того, у своїй позовній заяві позивачка посилається на ту обставину, що підприємство перестало виплачувати заробітну плату, що спонукало її звільнитися з роботи. Зазначене вказує на те, що їй було достеменно відомо про наявність заборгованості по заробітній платі. При цьому доказів безпідставної невиплати заробітної плати, за що передбачена кримінальна відповідальність ст. 175 КК України, також не встановлено, а тому посилання суду на таку обставину є помилковими.

Слід також врахувати, що сума невиплаченої заробітної плати 11056,70 грн майже в десять разів менша ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (106672,65 грн). Станом на 05.07.2021 заборгованість по заробітній платі перед позивачкою погашена.

Враховуючи вищезазначені обставини, приблизну оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 20000 грн.

Аргументи апеляційної скарги у частині законності рішення суду про відшкодування моральної шкоди не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивачем доведено факт порушення його законних прав при здійсненні роботодавцем оплати праці. Тому, з урахуванням обставин справи, засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн.

Враховуючи зміну судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку судові витрати підлягають новому розподілу, а рішення у цій частині скасуванню.

Так, ОСОБА_1 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, як позивач у справах про стягнення заробітної плати, проте остання мала сплатити судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 1066,73 грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 908грн. Судовий збір за ці вимоги не сплачено. Тому, враховуючи часткове задоволення позову про стягнення середнього заробітку і моральної шкоди, з сторін підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (18,74% до вимог про стягнення середнього заробітку та 42,86% до вимог про відшкодування моральної шкоди). З позивачки в дохід держави слід стягнути 866,82грн несплаченого судового збору при поданні позову до суду за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та 518,83 грн несплаченого судового збору при поданні позову до суду за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди. З відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 199,90 грн та в частині відшкодування моральної шкоди 737,84 грн.

Також матеріали справи свідчать, що ухвалою Житомирського апеляційного суду від 29.07.2021 відстрочено сплату судового збору Підприємству «Укрінтеравтосервіс» в сумі 1645,09 грн до ухвалення судового рішення у справі. Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги Підприємства (18,74%), з останнього слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1345,02 грн.

Окрім того, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із переглядом справи в суді апеляційної інстанції (підготовка відзиву на апеляційну скаргу - 1500 грн, а.с. 178-180) в сумі 281,1 грн (18,74%).

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2021 року змінити, зменшивши суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні з 106672,65 грн до 20000 грн.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2021 року в частині стягнення судового збору скасувати, здійснивши новий розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1385,65грн.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в дохід держави судовий збір в сумі 2282,76 грн та на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 281,1грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 листопада 2021 року.