Ухвала

Іменем України

19.11.2021 р. м. Кобеляки

Суддя Кобеляцького районного суду Полтавської області Назарьова Л.В, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

Встановив:

18 листопада 2021 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла заява ОСОБА_1 , в якій зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_2 , після смерті якої залишилось спадкове майно. ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено, оскільки мається спадкоємець першої черги за законом. На цей час позивач має намір подати до суду позов про визнання дій державної нотаріальної контори незаконними та зобов`язання вчинити дії. Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 прохає суд заборонити Кобеляцькій державній нотаріальній конторі видавати свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 та вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на спадкове майно. Крім цього ОСОБА_1 прохає суд на підставі ст. 84 ЦПК України витребувати з Кобеляцької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши подану ОСОБА_1 заяву, вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом заборони вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Після смерті спадкодавця у Кобеляцькій державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа.

Із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_1

ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено в зв`язку з відсутністю доказів родинних та інших відносин спадкодавця із спадкоємцем, а також у зв`язку з наявністю спадкоємця першої черги, який усуває інших спадкоємців наступних черг.

ОСОБА_1 має намір оскаржити дії нотаріуса.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 має право оскаржити дії нотаріуса, однак при цьому, за час вирішення такого питання, може бути видано свідоцтво про право на спадщину іншим особам і зареєстроване право власності на спадкове майно, то невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або ж унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист порушених прав позивача та створити небезпеку заподіяння шкоди його правам та законним інтересам.

Щодо прав та інтересів осіб, які мають право на спадщину за законом, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поскільки цивільний процесуальний закон передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.

В даному випадку суд вирішує лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи права власності на майно.

Таке втручання суду відповідає ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Суд вважає, що в цій справі має бути застований принцип процесуальної економії застосування судом того чи іншого способу захисту, який має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Суд вважає, що якщо судом буде прийнято рішення про визнання дій державної нотаріальної контори незаконними, то в подальшому ОСОБА_1 скористається своїм правом на прийняття спадщини, про яке зараз заявляє, тому відмова в забезпеченні позову може порушити її право на майно, та як наслідок призведе до потворного звернення до суду з оспоренням документів, які можуть бути видані за час розгляду справи в суді ( свідоцтва про право на спадщину за законом).

При цьому необхідно також зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає у рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Враховуючи викладене вище, вважаю, що заяву про забезпечення позову необхідно задовольнити.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про забезпечення доказів суд дійшов до таких висновків.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 84 ЦПК України суд може витребувати докази до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до частини другої статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно із частиною третьою статті 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Вимоги, що ставляться до форми та змісту заяви про забезпечення доказів, визначені положеннями статті 117 ЦПК України.

Відповідно до пунктів чотири-п`ять статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

За змістом наведених норм обов`язковою умовою для вжиття судом заходів щодо забезпечення доказів є встановлення обставин, які дають підстави для висновку, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Обов`язок доведення таких обставин покладається на особу, яка звертається до суду із заявою про забезпечення доказів.

Окрім того, аналізуючи зазначені вище положення ЦПК України у зіставленні з вимогами заявника насамперед слід зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено або збирання або подання останніх стане згодом неможливим чи утрудненим.

Тобто, забезпечення доказів - це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18.

Разом з тим, заяву про забезпечення доказів, подану в порядку статей 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до статті 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.

Більш того, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті 116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (стаття 84 ЦПК України).

Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Разом з тим, суд, ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви, приходить до висновку, що заява не відповідає вимогам статті 117 ЦПК України, оскільки заявниця не обґрунтувала у своїй заяві, що подання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим під час судового провадження за позовом; заявником не наведено жодних обставин, що такий засіб доказування може бути втраченим або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим; також не наведено підстав для забезпечення цих доказів відповідно до наведених вище положень ЦПК України.

Крім того, стаття 116 ЦПК України не позбавляє права в майбутньому під час розгляду справи забезпечити вказані в заяві докази під час подання позовної заяви до суду.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення доказів, яка подана до подачі позовної заяви задоволенню не підлягає, оскільки заявником не наведено підстав щодо необхідності забезпечення доказів, а також те, що вказані докази можуть бути втрачені або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, у зв`язку з чим, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 84, 116, 127, 149-153, 157, 158, 353 ЦПК України, суд,

Постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити державному нотаріусу Кобеляцької державної нотаріальної контори видавати свідоцтво про право на спадщину, в порядку спадкування після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 .

Ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову - направити негайно до Кобеляцької державної нотаріальної контори для виконання та ОСОБА_1 для відому.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її винесення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15-ти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя