Ширяївський районний суд Одеської області
21.01.2021 Справа №: 518/1256/20 Провадження № 2/518/90/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року

Ширяївський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Тарасенка М.С.,

секретаря судового засідання Шевчук Г.С.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт», ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання договору позики частиною правочину про спільну діяльність, визнання правочину недійсним, -

Встановив:

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт», ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання договору позики частиною правочину про спільну діяльність, визнання правочину недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про закриття провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в підготовче судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, в наданій відповіді на відзив відповідача, заперечують проти задоволення клопотання про закриття провадження по справі, посилаючись на його необґрунтованість.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт», ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання договору позики частиною правочину про спільну діяльність, визнання правочину недійсним, в якому просить суд визнати договір позики від 11 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удаваним правочином; визнати, що договір позики від 11 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 насправді є складовою частиною правочину про спільну діяльність з об`єднанням вкладів, укладеного 15 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт»; визнати недійсним договір позики від 11 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року, по цивільній справі № 518/1647/15-ц, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Мотивувальною частиною вказаного рішення встановлено, що 11 грудня 2008 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 , який був засновником та директором ТОВ «Моноліт» за усною домовленістю між собою фактично було укладено угоду про спільну діяльність, яка була оформлена в формі договору позики, що підтверджується відповідною розпискою. 15 грудня 2008 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ТОВ «Моноліт» в особі директора ОСОБА_1 , був укладений договір про спільну діяльність з об`єднанням вкладів та досягнуто умови та порядку спільної діяльності з вирощування полуниці. Суд вважав не доведеним факт укладення між сторонами саме договору позики від 11 грудня 2008 року та отримання відповідачем грошових коштів від позивача саме в борг, оскільки дана розписка на думку суду є частиною договору про спільну діяльність за якою сторони погодилися зайнятися підприємницькою діяльністю з вирощування полуниці, а саме: з придбання саджанців, збору врожаю та продажу полуниці.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , мотивувальну частину рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, в іншій частині рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Мотивувальною частиною постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року встановлено, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) провели оцінку розписки від 11 грудня 2008 року. Висновок про те, що у справі не доведено факту укладення договору позики, зроблений судом апеляційної інстанції без урахування того, що текст вказаної розписки містить однозначні відомості про те, що ОСОБА_1 позичає, тобто бере у позику із зобов`язанням повернення, а не отримує на іншій підставі, гроші у ОСОБА_2 у визначеній сумі. Факт складання розписки від 11 грудня 2008 року і отримання коштів ОСОБА_1 підтверджується, однак останній доводив факт отримання коштів у межах правовідносин сторін щодо здійснення спільної діяльності. Однак, договір про спільну діяльність був укладений після складання розписки від 11 грудня 2008 року, а саме 15 грудня 2008 року, і між іншими сторонами. Таким чином, суди дійшли неправильного висновку про те, що розписка від 11 грудня 2008 року не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені частиною 1 статтею 255 ЦПК України, відповідно до якої суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, в тому числі, якщо: відсутній предмет спору (п. 2); набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (п. 3).

За правовим визначенням, предметом позову є матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в юридичній заінтересованості останнього отримати певне матеріальне благо, щодо якого виник спір (предмет спору), а підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно правової позиції Верховного суду в постанові № 404/251/17 від 03.05.2018 року, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно ст. 189 ЦПК України завданням підготовчого провадження є в тому числі остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

На підставі вищевикладеного, виходячи з обставин, встановлених постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року по цивільній справі № 518/1647/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд вважає за доцільне закрити провадження по даній справі, у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Згідно ч. 2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд може постановити ухвалу про закриття провадження у справі.

Керуючись ч. 2 ст. 200 ЦПК України, п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт», ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання договору позики частиною правочину про спільну діяльність, визнання правочину недійсним на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя М.Тарасенко