Справа № 161/6548/20 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/572/21 Категорія: 64 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що не має права вселення та зобов`язання не вчиняти дії за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що йому та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що упродовж 2018-2019 років відповідач ОСОБА_2 позбавила його можливості користуватися їх спільною квартирою, змінила замки у вхідних дверях, він намагався потрапити у спірну квартиру за допомогою поліції, проте безрезультатно, оскільки відповідач не відчиняла дверей.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його в спірну квартиру.

ОСОБА_2 в черні 2020 року звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 листопада 2011 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язано її не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Також зазначала, що з жовтня 2011 року не чинила позивачу ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірною квартирою, який своєю часткою не цікавився, не приймав участі в оплаті та утриманні спільного нерухомого майна.

Вказувала, що періодичні візити позивача за місцем її проживання були спрямовані на спонукання її до сплати грошових коштів за частку у спільній квартирі шляхом застосування фізичного та психологічного насильства, пошкодження майна, що підтверджується її зверненнями до правоохоронних органів. Вважає, що після вчинення таких дій, він не має права на вселення у спірну квартиру, оскільки таке буде суперечити її інтересам.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що не має права на вселення у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши його не входити у дану квартиру без її згоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення первісного позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки обґрунтовуючи ту обставину, що положення ч. 3 ст. 358 ЦК України не узгоджуються з можливістю вселення учасника спільної часткової власності на житлове приміщення до іншого співвласника з незначним розміром жилої площі при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, суд не взяв до уваги житлову площу спірної квартири, а саме 27 кв. м, наявність у ній двох ізольованих кімнат площею 16 та 11 кв. м. Суд невірно встановив, що у вказаній квартирі проживає позивач ОСОБА_2 разом із їх спільною дитиною, при цьому не з`ясував те, що в квартирі зареєстроване місце проживання лише відповідача. Їх неповнолітній син постійно проживає у батьків відповідача в смт. Маневичі Волинської області де й навчається в загальноосвітній школі. Вважає, що висновок суду про те, що його вселення на спірну житлову площу не забезпечить фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру належної йому частки є таким, що не відповідає дійсності. Крім того, помилковими є висновки суду про те, що йому на праві власності належить декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема в с. Переспа Рожищенського району Волинської області, оскільки це спростовується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого слідує, що частка у спірній квартирі є його єдиною нерухомістю. Не ґрунтується на достовірних доказах і висновок суду про те, що він з періодичною регулярністю з`являється за місцем постійного проживання відповідача та чинить щодо неї насильство фізичного та психологічного характеру, що загрожує її життю та здоров`ю. Своїм рішенням суд також порушив положення ст. ст. 319, 321, 383, 391 ЦК України. До того ж, суд помилково вважав, що при розгляді справи не встановлено будь-яких протиправних дій відповідача щодо нього в частині обмеження його доступу до спірної квартири, оскільки сама відповідач визнала факт його звернення до неї за отриманням ключа від квартири та її категоричну відмову надати йому такий ключ. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його первісного позову про вселення до спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду позивачем ОСОБА_3 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні його первісного позову, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 листопада 2011 року на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.5-9). Зазначеним рішенням суду також зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкоди у користуванні спірною квартирою (а.с.5-6). Рішення суду не скасовано, проте для примусового виконання у органи виконавчої служби воно позивачем не пред`являлося.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу зі ОСОБА_2 у 2008 році, добровільно виїхав із спірної квартири та на даний час у ній проживає відповідач разом із спільною дитиною сторін.

Із пояснень представника позивача в судовому засіданні та письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_2 і будинок за цією адресою знаходиться у власності позивача з іншими особами (а.с.31-33).

Під час апеляційного розгляду цієї справи встановлено, що позивач на даний час проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 , право приватної власності на який зареєстровано за його дружиною ОСОБА_6 .

Встановлено, що на даний час сторони по справі перебувають між собою у вкрай неприязних стосунках, позивач з періодичною регулярністю, з`являючись за місцем постійного проживання відповідача, чинить насильство фізичного та психологічного характеру відносно неї, що загрожує її життю та здоров`ю.

Дані обставини підтверджуються актами судово-медичного дослідження (обстеження) ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , зверненнями ОСОБА_2 до правоохоронних органів щодо нанесення їй ОСОБА_3 тілесних ушкоджень (а.с.24-36).

З показань свідка ОСОБА_8 , який є сусідом відповідача ОСОБА_2 , слідує, що у березні 2020 році ОСОБА_3 намагався вибити двері спірної квартири, в якій проживає відповідач, на що він змушений був викликати поліцію.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що на даний час він не має можливості користуватися належною йому частиною квартири, оскільки відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди, а тому усунути такі перешкоди можливо лише шляхом вселення його у спірну квартиру.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Однак, право власності за своєю правовою природою не є необмеженим.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 5 зазначеної статті власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на ч. 7 зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов`язані із особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться у спеціальних нормах глави 26 першого розділу Книги третьої Цивільного кодексу України «Право спільної власності».

Зокрема, як убачається із ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За таких обставин, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 654/761/15-ц від 12 вересня 2018 року.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 13 ЦК України визначено, що при їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. ч. 2-5 ст. 13 ЦК України.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 після ухвалення 18 листопада 2011 року рішення апеляційного суду, будь-яким чином до моменту пред`явлення даного позову намагався використовувати частину спірної квартири для проживання, а відповідачем чинилися йому будь-які перешкоди з цього приводу.

При цьому наявність конфліктних ситуацій та суперечок між сторонами, які мали місце у 2012 році під час відвідування позивачем квартири (а.с.31-33) не свідчать про наявність будь-яких перешкод для позивача у користуванні спірним майном, оскільки відповідні постанови органів поліції про відмову у порушенні кримінальної справи ґрунтуються лише на взаємно суперечливих поясненнях сторін.

Отже, зареєструвавши за собою право власності на частину спірного майна, позивач жодним чином не намагався вчиняти будь-яких дій щодо виконання зазначеного судового рішення в частині усунення йому перешкод у користуванні майном. Позивач, фактично не проживаючи у спірному житлі протягом тривалого часу, не сплачуючи будь-яких коштів за утримання своєї власності, маючи для проживання інше житло з новою сім`єю, застосовуючи насильство та погрози до відповідача, як іншого співвласника житла, використовує свої права як співвласника спірної квартири, вимагаючи вселення у дане житло, із порушенням принципу добросовісності та з метою завдати шкоди інтересам відповідача.

При цьому, судом першої інстанції не встановлено і матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що відповідач чинила перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою з 18 листопада 2011 року по день звернення до суду з даним позовом.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, обґрунтовано відмовив задоволенні позову ОСОБА_3 , з врахуванням того, що це не призведе до надмірного втручання у порушення права позивача на майно, встановлене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, як встановлено судом, позивач, забезпечений житлом та тривалий час проживає у с. Переспа Рожищенського району Волинської області.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

Безпідставними є покликання позивача в апеляційній скарзі, що оскаржуване судове рішення позбавляє позивача реалізації права використовувати помешкання для власного проживання та права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, оскільки на обґрунтування позовних вимог позивачем лише додано як доказ відповідь на звернення до ГУНП у Волинській області від 03 березня 2020 року щодо заміни замків в квартирі, в якій не встановлено обставини про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою. У вказаній відповіді на звернення роз`яснено ОСОБА_3 право на звернення до суду із позовною заявою, оскільки в матеріалах звернення вбачаються ознаки цивільно-правових відносин.

Інші докази, які містяться в матеріалах справи, додані відповідачем до зустрічного позову і доводять тільки обставини вчинення ОСОБА_3 насильства фізичного та психологічного характеру відносно ОСОБА_2 .

Разом з тим, сам факт наявності у позивача права власності на 1/2 частину спірної квартири без доведення тієї обставини, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні цією квартирою не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 , які є подібними до змісту позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині рішення суду.

Покликання позивача в апеляційній скарзі на невідповідність рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: