ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1144/21 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря - Стецюк М.А.

та сторін - представника ОСОБА_1 адвоката Кушнірчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/18332/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., повний текст рішення складено 25 листопада 2020 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису щодо заінтересованої особи - ОСОБА_2 , яким слід заборонити останньому перебувати за місцем спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 протягом шести календарних місяців, наближатись на відстань менше ніж 300 метрів до місця реєстрації ОСОБА_1 за даною адресою, заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців

В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її сином та проживає разом із нею, ніде не працює. Вона потерпає від насильства з його сторони впродовж тривалого часу, яке проявляється у щоденних скандалах, сварках, образах, погрозах та нанесення їй тілесних ушкоджень. Поведінка сина негативно впливає на її здоров`я та моральний стан. Вона неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, проте це не дало жодного результату. ОСОБА_2 не змінив своєї поведінки, а це свідчить про систематичність насильства в сім`ї.

19 серпня 2020 року ОСОБА_2 наніс заявниці легкі тілесні ушкодження, за даним фактом внесено відомості до ЄРДР за №0000207 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Ці обставини, на думку ОСОБА_1 та її представника, підтверджуються копіями її звернень до органів поліції, відомостями у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000207 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. З метою унеможливлення таких вчинків у майбутньому заявник і просить винести по відношенню до ОСОБА_2 обмежувальний припис.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Представник ОСОБА_1 адвокат Кушнірчук В.М. подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду у якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року та винести нове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені заяви не врахував основні засади діяльності, спрямовані на запобігання та протидію домашньому насильству. Суд відмовив постраждалій у наданні допомоги та захисту, у ефективному реагуванні на домашнє насильство, які відносно заявниці вчиняв її син ОСОБА_2 , а також у запобіганні домашнього насильства у майбутньому.

Наслідком такої відмови суду є те, що ОСОБА_2 не припинив вчиняти домашнє насильство щодо своєї матері ОСОБА_1 , про що свідчать численні заяви (повідомлення) про вчинення правопорушення, які надійшли від ОСОБА_1 та незареєстрованні в інформаційно-телекомунікаційній системі "Інформаційний портал Національної поліції України", зокрема: 09 серпня 2021 року № 33792, 09 серпня 2021 року № 33865, 09 серпня 2021 року № 33864, 10 серпня 2021 року № 33977, 10 серпня 2021 року № 33978, 11 серпня 2021 року № 34110, 11 серпня 2021 року № 34112, 12 серпня 2021 року № 34170, 16 серпня 2021 року № 34653, 17 серпня 2021 року № 34848, 26 серпня 2021 року № 35730, 02 вересня 2021 року № 36617, 02 вересня 2021 року № 36648, 03 жовтня 2021 року № 40533

Відзив на апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Кушнірчука В.М. до суду апеляційної інстанції не поступив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Кушнірчук В.М. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності ОСОБА_2 .

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні заяви щодо застосування обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодного доказу, який би підтверджував сам факт домашнього насильства над ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 .

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої 04 січня 2019 року Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації за № 87/28-03 (а.с.4).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 та проживає разом з нею.

19 серпня 2020 року ОСОБА_2 наніс заявниці легкі тілесні ушкодження. За даним фактом внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000207 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 5),

Згідно відповіді від 03 вересня 2020 року за № В-98 начальника Тернопільського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області вбачається, що ОСОБА_1 впродовж 2019 року тричі зверталась до органів поліції із заявами, та у 2020 році - 9 разів. Дані звернення зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі "Інформаційний портал Національної поліції України" "Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області". За матеріалами ЄО № 29714 від 19 серпня 2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000207 від 19.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Однак провадження закрито із-за відсутності складу правопорушення, як пояснив представник апелянта.

Лише інформація про наявність кримінального провадження відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000207 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України стосовно ОСОБА_2 , за відсутності будь-яких інших даних щодо його конкретних обставин, також не може слугувати належним доказом у справі.

Так само подані ОСОБА_1 заяви до правоохоронних органів від 15 вересня 2020 року про те, що син вчиняє скандал та пиячить, зловживає алкоголем; від 10 вересня 2020 року про те, що син постійно вживає горілку; від 01 жовтня 2020 року про те, що розпивають спиртні напої по вул. Старий Ринок; від 10 вересня 2020 року про те, що син постійно вживає горілку та лишає бутилку ; від 05 жовтня 2020 року про те, що по місцю спільного проживання її син ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, неналежно виконує батьківські обов`язки у вихованні сина ОСОБА_1 ; від 02 вересня 2020 року про те, що на протязі декількох днів у нічний період часу в двері її квартири стукає невідома особа, на які вона посилається як підставу заявлених вимог та вказує на ОСОБА_2 як на кривдника, самі по собі не доводять того, що останній таким являється.

07 грудня 2017 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" № 2229-VІІІ (далі Закон № 2229-VIII), котрий визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до частини 2 та 3 ст. 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно з частиною 1 ст. 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України. (частина 8 ст. 26 Закону № 2229-VIII)

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

За пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

В силу вимог частини другої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року в результаті перегляду справи №756/2072/18.

Згідно з вимогами частини 2 ст. 350-6 ЦПК України, частини 4 ст. 26 Закону України "Про запобіганню та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно правового висновку викладеного у Постанові КЦС ВС від 19.05.2020 № 404/5203/19 (61-22539св19), Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту цього права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України»).

Не заслуговує на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не обґрунтував оцінку ризиків, як це обов`язково передбачено ч. 3 ст. 26 Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", та відмовив постраждалій від домашнього насильства у наданні допомоги та захисту від такого насильства, у ефективному реагуванні на факти домашнього насильства, які відносно заявниці вчиняв її син ОСОБА_2 , а також у запобіганні домашньому насильстві у майбутньому.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб.

Також відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Посилання заявниці на заяви про вчинення її сином правопорушення, які надійшли від ОСОБА_1 та зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі "Інформаційний портал Національної поліції України", зокрема: 09 серпня 2021 року № 33792, 09 серпня 2021 року № 33865, 09 серпня 2021 року № 33864, 10 серпня 2021 року № 33977, 10 серпня 2021 року № 33978, 11 серпня 2021 року № 34110, 11 серпня 2021 року № 34112, 12 серпня 2021 року № 34170, 16 серпня 2021 року № 34653, 17 серпня 2021 року № 34848, 26 серпня 2021 року № 35730, 02 вересня 2021 року № 36617, 02 вересня 2021 року № 36648, 03 жовтня 2021 року № 40533, колегія суддів їх не бере до уваги, оскільки мали місце і були подані після винесення рішення, а тому не були предметом дослідження суду першої інстанції, а досліджуються в іншому порядку (стаття 83 ЦПК України).

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують, так як ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення її сином насильницьких дій відносно неї.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 11 жовтня 2021 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року - без зміни.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів