ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/3139/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Наше місто», третя особа: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, про визнання права користування жилим приміщенням і спонукання до укладання договору найму жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, КП «Наше місто», третя особа: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, про визнання права користування жилим приміщенням і спонукання до укладання договору найму жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Будинок АДРЕСА_2 обслуговується КП «Наше місто», яке є житлово-експлуатаційною організацією згідно з нормами житлового законодавства, і до повноважень якого відноситься укладання договору найму з квартиронаймачами.

Виконавчим комітетом Запорізької міської ради було прийнято рішення від 09 липня 2018 року про затвердження наказів начальника ГУНП в Запорізькій області від 26 червня 2018 року № 799 та від 26 червня 2018 року № 800 про надання службової житлової площі по АДРЕСА_3 майору поліції ОСОБА_1 та оформлення службового ордеру на її ім`я на вказану квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_2 , визнано недійсним ордер на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03 серпня 2018 року, виданий виконавчим комітетом Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_1 , 1976 року народження, на право зайняття службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 . В задоволені решти позовних вимог відмовлено, у тому числі про визнання за ОСОБА_2 права користування спірною квартирою.

Вона звернулася до відповідачів з пропозицією укладання договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі відмовилися укладати з нею договір найму, посилаючись на скасування судом ордеру, що свідчить про не визнання відповідачами її права користування квартирою.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати КП «Наше місто» укласти з нею від імені Запорізької міської ради договір найму вказаного житлового приміщення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції підстав визнання недійсним ордеру, наявність в неї права на службове житло, необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Запорізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, на підставі якого був виданий ордер, є чинним, а тому відсутні підстави для повторної видачі ордеру, у позивача відсуне прав користуватись службовим приміщенням.

Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що визнання в судовому порядку недійсним ордеру позбавляє позивача права вимагати укласти договір найму, позивача було звільнено зі служби в поліції за власним бажанням, судом розглянуто справу в межах позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності міста Запоріжжя, є неприватизованою.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.06.2018 року № 306/6 «Про службову житлову площу по АДРЕСА_5 та по АДРЕСА_3 Головного управління Національної поліції в Запорізькій області», однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 включено до числа службової житлової площі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.07.2018 року № 344/5 «Про надання службової житлової площі по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_5 співробітникам Головного управління Національної поліції в Запорізькій області» та на підставі наказів начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькі області від 26.06.2018 року № 799 та від 26.06.2018 року № 800 Про надання службової площі по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_5 майору поліції ОСОБА_1 оформлено службові ордер серія «С» від 03.08.2018 року на спірну квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2019 року, ухваленим у справі № 335/8807/18, частково задоволено позов ОСОБА_2 , визнано недійсним ордер на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року, виданий виконавчим комітетом Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_1 , 1976 року народження, на право зайняття службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено, у тому числі про визнання за нею права користування спірною квартирою за ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено наказом ГУНП від 01.04.2021 року № 176 о/с на підставі її рапорту від 25.03.2021 року про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням - п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

За приписами ст.ст. 58, 59 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP (далі по тексту - Положення), затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 p. N 37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням.

Пунктом 15 Положення визначено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

Пунктом 39 Положення визначено, що у разі визнання ордера на службове жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на службове жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого абзацом першим цього пункту, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

За приписами ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що визнання в судовому порядку недійсним ордеру № 6 серії «С» від 03.08.2018 року на службове житлове приміщення ГУНП - квартиру АДРЕСА_1 , позбавляє права позивача вимагати укласти з нею договір найму саме цього жилого приміщення.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції пункту 35 Положення, яким визначено, що неможливо виселити без надання іншого жилого приміщення у випадках, визначених у пункті 34 цього положення, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення не менш як десять років не заслуговує на увагу, оскільки предметом спору вказаної справи не є виселення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова