Справа № 167/220/21
Номер провадження 2/167/150/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гармай І. Т.,

з участю секретаря судового засідання Ісакової Н. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Свій позов мотивує тим, що з 12 листопада 1983 року до 11 червня 2004 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу, а саме 24 лютого 1986 року за спільні кошти подружжя, спільними зусиллями ними було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що після розірвання шлюбу зареєстрована та проживає у спільному будинку. Однак, протягом 2020 року між сторонами постійно відбуваються конфлікти, відповідач погрожує, забороняє користуватись спільною кухнею і спільним житловим будинком. Внаслідок неодноразових таких дій відповідача, позивач зверталася в поліцію та відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Враховуючи наведене, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 22 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання 14 квітня 2021 року о 11 год. 00 хв.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 14 квітня 2021 року прийнято заяву позивача про уточнення предмету позову, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 17 травня 2021 року о 11 год. 00 хв.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 17 травня 2021 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи відкладено на 11 год. 00 хв. 31 травня 2021 року.

В судове засідання позивач не з`явилась, 17 травня 2021 року подала суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутності. Також зазначила, що не заперечує щодо заочного розгляду справи та просить судові витрати залишити за нею.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення № 117 та № 540 відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв, відзив на позовну заяву, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК України) оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак повторно не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд доходить висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд доходить такого висновку.

Судом встановлено, що з 12 листопада 1983 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу 11 червня 2004 року розірваний відділом реєстрації актів цивільного стану Рожищенського райуправління юстиції.

24 лютого 1986 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений в. о. секретарем виконавчого комітету Копачівської сільської ради народних депутатів Рожищенського району Волинської області Карпович Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 13.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9896036 від 21 лютого 2006 року.

З копії технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що домогосподарство за вказаною адресою складається з житлового будинку (А-1), прибудови (а), гаражу-хліва (Б-1), сараю (б), вбиральні (В) та огорожі (1). Загальна площа приміщень будинку становить 108,5 кв. м, з них: житлова - 54.4 кв. м та допоміжна - 54,1 кв. м.

З характеристики, виданої виконкомом Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області від 04 січня 2021 року встановлено, що ОСОБА_2 проживає з колишньою дружиною і донькою в одному будинку, постійно дебоширить, виганяє їх з будинку, викидає речі, ображає і погрожує.

23 лютого 2021 року постановою Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (вчинення домашнього насильства) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні і розпорядженні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом порушеного права.

При вирішенні виниклого між сторонами спору суд застосовує як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який діяв до січня 2004 року і має застосовуватись при вирішенні питання щодо визначення правового режиму спірного житлового будинку, оскільки він придбаний подружжям 24 лютого 1986 року так і положення Сімейного кодексу України (далі- СК України), що набрав чинності з 01 січня 2004 року, у питанні щодо поділу цього нерухомого майна.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірного майна, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77, 78 ЦПК України).

Верховний Суд в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19) вказав, що факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі.

Із наведеного слідує, що будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який був придбаний ОСОБА_2 24 лютого 1986 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 за спільні кошти та в інтересах сім`ї, хоча і був зареєстрований лише на відповідача, однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі, а тому такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як передбачено ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено судом, будь-які домовленості щодо визначення частки у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, чи шлюбний договір між сторонами у справі не укладалися.

Крім цього, обставин, які мають істотне значення при визначенні частки кожного з співвласників (її збільшення або зменшення) у даному випадку суд не вбачає.

З вищевикладеного слідує, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільному майні є рівними.

За таких обставин, суд доходить висновку, що заявлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, згідно клопотання ОСОБА_1 судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 280 ЦПК України

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Сплачений судовий збір залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, шляхом подачі апеляційної скарги через Рожищенський районний суд Волинської області.

Позивачем заочне рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Рожищенський районний суд Волинської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 31 травня 2021 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя І. Т. Гармай