ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1567/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М. секретар судового засідання Чебан О.М.
з участю представника апелянта
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18109/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року в складі судді Козак О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та визначення порядку користування квартирою.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в:
В липні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, в якому просили зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення їх в квартиру та передати їм ключів від квартири. Також просили встановити наступний порядок користування вказаною квартирою а саме: виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ізольовану кімнату площею 17,2 кв.м. (за планом 2) та ізольовану кімнату площею 12,6 кв.м. (за планом 3) з двома лоджіями загальною площею 3,2 кв.м., що розташовані поряд з кожною ізольованою кімнатою; виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 12,5 кв.м. (за планом 4); в спільному користуванні співвласників залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, туалет.
В обґрунтування позову позивачі вказували, що вони є співвласниками по ј частині вказаної квартири, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації Хмельницького міськвиконкому 21 червня 1999 року, іншими співвласниками є їх батьки. Батько ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями і вчиняв сварки, бійки, неодноразово виганяв їх з матір`ю з дому. В 2001 році відповідач зібрав їх речі, залишив їх на балконі сусідки ОСОБА_5 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 та змінив замки на вхідних дверях. Даний факт зафіксований у відмовному матеріалі № 8964 від 23.06.2020 року Зарічанського ВнП ХВП ГУНП в Хмельницькій області. З того часу, вони у даній квартирі не проживали, оскільки відповідач позбавив їх такої можливості та одноосібно користується всією квартирою, хоча вони є законними співвласниками. На неодноразові прохання впустити їх в квартиру, співвласниками якої вони є, та передати їм ключі відповідач ніяк не реагує. Для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою вони зверталися до органів поліції, оскільки в добровільному порядку це питання з відповідачем вирішити не вдається, тому вони змушені звернутися до суду. Крім того позивачі посилалися, що згідно технічного паспорту БТІ, спірна квартира загальною площею 70,30 кв.м. складається з трьох відокремлених житлових кімнат, жилою площею 42,30 кв. м. Кімнати: 1-а кімната (за планом 4) - 12,5 кв.м.; 2-а кімната (за планом 3) - 12,6 кв.м.; 3-я кімната (за планом 2) - 17,2 кв.м. Також вказана квартира має допоміжні приміщення: кухню площею 8,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., туалет площею 0,9 кв.м., коридор площею 12,9 кв.м., лоджію площею 3,2 кв.м., тому з врахуванням належних часток в квартирі потрібно визначити порядок користування квартирою.
Позивачі вказували, що оскільки їм відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, спільно належить 2/4 даної квартири (по 1/4 кожній), крім цього, їх матір надає їм у користування свою частку вказаної квартири, що загалом становитиме 3/4 квартири або 31,73 кв.м. жилої площі. Тому, правомірною та справедливою є вимога про надання їм у користування ізольованої кімнати площею 17,2 кв.м. (за планом 2) та ізольованої кімнати площею 12,6 кв.м. (за планом 3), що складає загалом 29,8 кв.м. з двома лоджіями загальною площею 3,2 кв.м., що розташовані поряд з кожною кімнатою, а відповідачу належить 1/4 даної квартири, що відповідає 10,58 кв.м. жилої площі, тому йому залишиться у користування ізольована кімната площею 12,5 кв.м. (за планом 4), а місця загального користування залишаться в спільному користуванні всіх співвласників.
В ході розгляду справи ухвалою суду від 26 січня 2021 року ОСОБА_4 залучено до участі в справі в якості співвідповідача.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом їх вселення та передачі їм ключів від вказаної квартири.
Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_3 : виділено в користування: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату, площею 17,2 кв м, з лоджією; ОСОБА_1 кімнату, площею 12,6 кв м з лоджією; ОСОБА_4 кімнату, площею 12,5 кв м, кухню площею 8,5 кв м, вбиральню площею 0,90 кв м, ванну кімнату площею 2,5 кв.м., коридор площею 12,9 кв.м., залишити в загальному користуванні, в задоволенні решти вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо стягнення судового збору.
ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення норм процесуального права. Так апелянт посилається, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи, копію позовної заяви та судові повістки не отримував, про існування рішення суду дізнався коли воно вже перебувало на виконанні і його банківський рахунок для виплати заробітної плати заблокували, в зв`язку з накладенням арешту державним виконавцем. В подальшому саме від державного виконавця дізнався про ухвалене рішення суду. Крім того, зазначав що він є військовослужбовцем та тривалий час перебував у відрядженні в м. Токмак Запорізької області в розпорядженні військової частини НОМЕР_1 , а саме в період з 21 квітня 2020 року до 29 липня 2021 року. Апелянт вказує, що позовні вимоги є надуманими та безпідставними, оскільки в спірній квартирі ні його дочки, ні колишня дружина ніколи не проживали, так як шлюб з відповідачкою був розірваний ще у 2003 році, а проживати в квартирі він почав лише з 2010 року, тобто вже після розлучення з ОСОБА_4 . Проте в колишньої дружини були ключі від квартири, але ні вона, ні їх діти не виявляли бажання проживати в квартирі АДРЕСА_3 і ніяких спорів з цього приводу не виникало. Крім того, на думку апелянта, в матеріалах справи відсутні будь які докази того, що він навмисно позбавляв дочок та колишню дружину права на проживання в квартирі, що взагалі вказує на відсутність предмета спору в даній справі, тому суд безпідставно вирішував її по суті.
З огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1999 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках по ј кожному належить квартира АДРЕСА_3 .
За даними технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , квартира складається з наступних приміщень: 1-ї житлової кімнати площею - 12,5 кв.м., 2-ї житлової кімнати -12,6 кв.м., 3-ї житлової кімнати - 17,2 кв.м., кухні - 8,50 кв.м., туалету - 0,90 кв.м., ванної кімнати - 2,50 кв.м, коридору - 12,9 кв.м., 2-х лоджій площею - 3,20 кв.м., всього житловою площею 42,3 кв.м., загальною площею 70,3 кв.м.
Згідно довідки від 17 липня 2020 року, Відділу реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з 04 березня 1999 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказували, що вони як співвласники квартири АДРЕСА_3 позбавлені можливості проживати у вказаній квартирі, оскільки ОСОБА_1 не пускає їх до квартири.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном
Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у спільному майні.
Потрібно розмежовувати порядок поділу об`єкту спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, пропорційні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Під час встановлення порядку користування майном кожному зі співвласників передається у користування певна конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування житлом з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в самостійний об`єкт права власності кожного з них.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 двічі зверталися в Зарічанське ВнП ХВП ГУНП в Хмельницькій області з заявами, в яких просили прийняти міри до свого батька ОСОБА_1 , який створює їм перешкоди у користуванні житлом.
За результатами проведеної перевірки, під час неодноразового відвідування квартири АДРЕСА_3 , було встановлено що вхідні двері квартири зачинені, а сусідка ОСОБА_6 повідомила що її сусід ОСОБА_1 перебуває в зоні проведення ООС вже протягом тривалого часу і коли повернеться невідомо. Сусідка ОСОБА_5 пояснила, що в 2001 році її сусід ОСОБА_1 приніс до її квартири особисті речі своїх родичів так як вирішив їх виселити. Після цього ОСОБА_4 приходила забрати дані речі і з того часу вона ні її ні дочок взагалі не бачила.
Листами Зарічанського відділення поліції ХВП ГУНП в Хмельницькій області №5240/121/122-2020 від 09 червня 2020 року, №6943/121/122-2020 від 10 липня 2020 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в порядку приватного звернення до суду.
Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачі позбавлені можливості користуватися спірною квартирою, оскільки двері квартири зачинені і можливості зайти до неї в позивачів немає, тому слід зобов`язати ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом їх вселення та передачі їм ключів від вказаної квартири та встановити порядок користування квартирою.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що між співвласниками квартири існує спір щодо користування цим майном і поділ квартири з виділенням часток в натурі є неможливим та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність встановлення порядку користування квартирою між співвласниками.
При визначенні порядку користування спірною квартирою між співвласниками, суд взяв до уваги, запропонований позивачами варіант, який враховує інтереси усіх співвласників та є найбільш наближеним до належних їм ідеальних часток у власності, та відповідає порядку користування квартирою, який склався фактично.
Доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги є надуманими та безпідставними, а в матеріалах справи відсутні будь які докази того, що апелянт навмисно позбавляв дочок та колишню дружину права на проживання в квартирі, в зв`язку з чим взагалі відсутній предмет спору в даній справі, слід відхилити.
Вказані доводи спростовуються матеріалами справи, а саме матеріалами перевірки органами поліції за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 № 1281/20 від 09.06.2020 року та № 1560/20 від 10.07.2020 року, які були оглянуті судом першої інстанції.
Крім того ключі від квартири були передані ОСОБА_1 державному виконавцю вже в ході виконання даного рішення суду, що спростовує його доводи про наявність у позивачів ключів від спірної квартири та можливості вільно користуватися житлом всім членам сім`ї.
Що стосується доводів апелянта щодо неповідомлення його про розгляд справи належним чином, то варто зазначити наступне.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.
В силу ч. 2 ст. 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
За загальним правилом неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, якщо його не було належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України).
Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду судового засідання встановлений ст.ст. 128, 130 ЦПК України, відповідно до яких судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 повідомлявся судом про розгляд справи на 02 вересня 2020 року на 11 год.30хв., шляхом направлення йому судової повістки поштою, за адресою його реєстрації: квартира АДРЕСА_3 .
Згідно зворотнього поштового повідомлення, поштове повідомлення отримано ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Розгляд справи було відкладено на 01 жовтня 12 год 45 хв., про що ОСОБА_1 також був повідомлений судовою повісткою, направленою на його адресу і згідно зворотнього поштового повідомлення вручено 14 вересня 2020 року.
Дані про повідомлення відповідача ОСОБА_1 про призначене судове засідання 19 листопада 2020 року в матеріалах справи відсутні.
Розгляд справи було відкладено на 26 січня 2021 року на 14 год 00 хв., про що ОСОБА_1 було направлено судову повістку, однак поштовий конверт повернувся до суду без вручення, з відміткою, адресат відсутній за вказаною адресою.
Згідно ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
За п. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Враховуючи, що суд на останнє судове засідання направляв апелянту повістку з його місцем проживання і дана судова повістка повернулась до суду з відміткою про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання суд вважає, що апелянт був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а крім того судова повістка двічі отримувалась апелянтом за місцем його проживання.
Твердження апелянта, що він не отримував судових повісток і на час їх направлення на його адресу був відсутній так як перебував у відрядженні суд оцінює критично.
Позивач надав суду наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 21 квітня 2020 року про перебування у відрядженні 30 діб до 20 травня 2020 року, наказів про продовження відрядження чи перебування у відрядженні після 20 травня 2020 року суду не надав. Наказ про прибуття з відрядження від 29 липня 2021 року не може свідчити про перебування у відрядженні та відсутність апелянта за місцем проживання, в період на час розгляду справи з вересня 2020 року по січень 2021 року.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, тому підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 листопада 2021 року.

Судді А.М. Костенко
Р.С. Гринчук Л.М. Грох