ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 643/20659/20

провадження № 22-ц/818/5136/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.

суддів Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Жмай Ю.С.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - служба у справах дітей Московського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року, постановлене суддею Кононенко Т.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Московського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 06.09.2008 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ». В період вказаного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає разом з позивачем. Позивач вказує, що під час розірвання шлюбу суперечок щодо місця проживання сина не виникало, однак на теперішній час є необхідність у вирішенні такого питання, з метою захисту прав та інтересів дитини..

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року позовні вимоги задоволені.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначено, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обгрунтованим та суперечить інтересам дитини.

До матеріалів справи не надано копії письмових пояснень ОСОБА_3 про бажання проживати разом із матір`ю, що ставить під сумнів достовірність зазначеного.

Суд першої інстанції не виклика в судове засідання ОСОБА_3 щоб поцікавитись думки про те, з ким бажає проживати дитина, оскільки йому виповнилось 11 років та на підставі ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини , яка досягла 10 років визначається спільною згодою батьків та самої дитини.

Посилається, що позивачка такими діями відстороняє ОСОБА_2 від можливості виконувати свої батьківськи обов`язки, оскільки рішення про визнання місця проживання дитини, у того з батьків на корить якого ухвалено рішення, виникає певне коло прав діяти самостійно без згоди іншого у діях, що стосуються дитини.

У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Каткова А.Г. заперечує проти апеляційної скарги. Зазначає, що судом не було допущено порушень норм процесуального права, рішення є законним та обгрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що проживання дитини разом із матір`ю на даний час забезпечить найвищі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя, суд приходить висновку про задоволення позову, оскільки це відповідає інтересам дитини. При цьому суд врахував можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини.

Стороною відповідача в обґрунтування своїх вимог в порушення ст. 81 ЦПК України не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, жодних доказів, які б негативно характеризували позивача, як матір суду не надано..

Крім того, при наданні Департаменту служб у справах дітей висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останій надав пояснення, що проживає разом з матір`ю, та бажає й надалі проживати із нею.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 08.06.2013 року разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2013 року, власником квартири за адресою : АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 .

Висновком щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що місце проживання ОСОБА_3 , зареєстрованого разом з матір`ю, ОСОБА_1 та братом ОСОБА_6 , за адресою АДРЕСА_1 , де для хлопчика створені всі умови для проживання та повноцінного розвитку. За письмовими поясненнями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній проживає з матір`ю та бажає й надалі проживати із нею. ОСОБА_2 було повідомлено про розгляд питання на засіданні Комісії. В телефонній бесіді зі спеціалістом структурного підрозділу Департаменту служби, ОСОБА_2 повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання сина з матір`ю. За рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування , вважає доцільним визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю, ОСОБА_1 .

Згідно з характеристикою КЗ «Харківська санаторна школа № 13» ХОР, ОСОБА_3 навчається в закладі з листопада 2019 року. За час навчання показав середні здібності щодо засвоєння навчального матеріалу. Пам`ять достатньо розвинута, увага нестійка, до уроків готується систематично, але потребує додаткової підтримки. Навички читання розвинені на достатньому рівні. Мовлення розвинуте добре, словниковий запас значний. Хлопчик часто поводиться тривожно та невпевнено. Зовнішній вигляд охайний, доглянутий. Стосунки з батьком хороші, батько поводить себе стримано, нечасто спілкується з вчителями. Мати щоденно цікавиться успіхами сина у навчанні, виявляє схвильованість щодо досягнень хлопчика.

ОСОБА_1 є ФОП, на обліку в КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР та в КНП «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, що підтверджується відповідними довідками.

Згідно з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.08.2020 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі ј частини від усіх видів доходів.

Відповідно до Постанови Київського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 року ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні домашнього насильства відносно своєї колишньої дружини

ОСОБА_1 .

Стосовно ОСОБА_2 були винесені термінові заборонні приписи від 16.02.2020, 21.09.2020, 27.10.2020, 13.11.2020 року.

За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2020 року, заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису було задоволено частково та видано обмежувальний припис строком на 3 місяці стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання сина разом з нею, суд першої інстанції вірно керувався наступними нормами.

Так, відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як убачається із ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У частині першій ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною другою статті 160 СК України передбачено, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною третьою ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Таким чином, визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спору мають першочергове значення саме найкращі інтереси дитини.

При винесенні рішення судом першої інстанції вірно враховано вік дитини, її фактичне проживання на даний час із матір`ю та бажання залишитися проживати із нею, висловлене у письмових поясненнях до Департаменту служб у справах дітей, а також участь матері у житті дитини.

Апелянтом не спростовано висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що матір`ю здійснюється належна турбота про свою дитину, нею створені належні умови для проживання дитини та те, що дитині забезпечені належні умови для навчання та гармонійного розвитку, та дома дитині забезпечені всі умови для її комфортного проживання та дитина бажає проживати з матір`ю.

Водночас, батьком також не доведено, що в нього встановлено настільки сильний психологічний зв`язок із дитиною, що дозволив би забрати дитину з умов, в яких вона знаходиться, не завдавши при цьому психологічної травми дитині.

Таким чином оскаржене рішення є обґрунтованим, законним, ухваленим виходячи із принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18.11.2021.