ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1147/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1743/21Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження, з повідомленням учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Порядкова Віталія Борисовича на рішення Карлівського районного суду Полтавської області в складі судді Попова М.С. від 21 травня 2021 року, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.10.2014 року в сумі 61590,22 грн., з яких: 31053,43 грн. - заборгованість за кредитом, 9009,09 заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 17371,52 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4155, 37 грн. штраф та 1378 грн. судового збору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.10.2014 сторони уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, в сумі 34077,47 грн., зі сплатою відсотків в розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В зв`язку з неналежним виконанням умов договору утворилась вищевказана заборгованість, яку банк і просив стягнути з позичальника.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2014 року у розмірі 61590, 22 грн., що складається із заборгованості за кредитом - 31053, 43 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 9009, 90 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 17371,52 грн., штрафу - 4155, 37 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати на сплату судового збору в сумі 1378 грн.

Задоволення позову вмотивовано невиконанням умов щодо сплати визначених договором платежів позичальником, що в свою чергу призвело до виникнення заборгованості, яка доведена банком, згідно наданих розрахунків та не спростована відповідачем.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Порядков В.Б., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема вказує, що укладення Генеральної угоди не є укладенням між сторонами кредитного договору, в розумінні норм Цивільного кодексу України, в зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за межами існуючих договірних правовідносин.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її часткове задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до генеральної угоди від 15 жовтня 2014 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 34077,47 грн. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання по поверненню кредиту, виплаті відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

Згідно пункту 2.1 генеральної угоди від 15 жовтня 2014 року погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з «1» числа по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти у сумі 1705,24 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, процентів.

Згідно пункту 2.2 генеральної угоди відповідно до статей 212, 611, 651 ЦК України за порушення позичальником строків погашення заборгованості, зазначеної у цій генеральній угоді, умовах та правилах, більш ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк яких не настав, сторони дійшли згоди, що строк повернення кредиту рахується на 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, розпочинаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. У такому випадку позичальник виплачує банку штраф у розмірі 4155,37 грн.

За наданим банком розрахунком кредитної заборгованості станом на 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 має перед банком заборгованість у розмірі 61590,22 грн., з яких: 31053,43 грн. - заборгованість за кредитом, 9009,09 заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 17371,52 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4155, 37 грн. штраф та 1378 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості, яка у відповідності до наданого банком розрахунку підлягає примусовому стягненню.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з вказаним висновком суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення генеральної угоди) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що генеральна угода від 15 жовтня 2014 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н була укладена між банком та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником умов по кредитному договору № SAMDN40ОТС000181927 від 27 серпня 2007 року.

Згідно вказаної генеральної угоди ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 34077,47 грн. на 24 місяці по 31.10.2016, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжку картку в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмір 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

З огляду на те, що позичальник припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком генеральною угодою від 15 жовтня 2014 року і має непогашену заборгованість за кредитом, яка складається з: 31053,43 грн. - заборгованість за кредитом, 9009,09 заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4155, 37 грн. - штраф, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо наявних правових підстав для стягнення вказаних сум, оскільки вони передбачені умовами генеральної угоди, яка підписана особисто ОСОБА_1 та представником банківської установи.

Разом з цим суд першої інстанцій, стягуючи 17371,52 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, не звернув увагу на те, що умовами генеральної угоди не передбачено відповідальності у вигляді комісії за користування кредитом та стягнення заборгованості по ній.

Так, аналізуючи текст укладеної між сторонами Генеральної угоди можна дійти висновку, що остання не містить умов та підстав, які б чітко та однозначно визначали обов`язок відповідача сплатити комісію, порядок її обрахунку та встановлювали б правові засади для відповідальності в разі порушення своєчасності оплати.

Між тим, пред`являючи вимоги по стягненню заборгованості, банком до вказаного розрахунку внесені 17371,52 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, без посилання на відповідне положення умов Генеральної угоди.

При цьому, зазначену складову заборгованості позивач обґрунтовував положеннями Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому, ні Умовами кредитування та правилами надання банківських послуг, ні в пред`явлених позивачем вимогах про стягнення комісії не конкретизовано сплату відповідачем комісії як супутньої послуги банку, не визначено її розмір, правової природи та базу розрахунку.

Вказані обставини на переконання апеляційного суду є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом.

Окрім того, ПАТ КБ «Приватбанк», обґрунтовуючи право вимоги у цій частині посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, проте матеріали справи не містять підписаних саме позичальником Умов та правил надання банківських послуг, які діяли в банку на момент укладання Генеральної угоди.

Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається банк, як на умови кредитного договору, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджено, що саме з такими Умовами був ознайомлений позичальник ОСОБА_1 ?яка погодилась з ними, підписуючи генеральну угоду про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати вказаної комісії.

Вказані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані (не визнаються позичальником), а також, якщо ці умови прямо не передбачені у основному договорі.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг у відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що по справі відсутні достатні правові підстави вважати правомірним включення до загальної заборгованості такої складової як заборгованість по комісії за користування кредитом.

З урахуванням викладеного, судове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості, шляхом зменшення на розмір заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 17371,52 грн., а вимога про її стягнення з позичальника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості з огляду на те, що укладена генеральна угода не є договором відповідно до норм цивільного законодавства, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки генеральна угода укладена в письмовій формі, підписана сторонами, містить всі необхідні умови для такого виду правочину, в тому числі визначений сторонами загальний розмір кредиту, строки його повернення, відповідальність за прострочення виконання зобов`язання.

За вказаних обставин, рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості по комісії за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

В іншій частині рішення суду підлягає зміні, шляхом зменшення загальної стягнутої з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми з 61590,22 грн. до 44218,70 грн. та відповідно суми судового збору з 1378 грн. до 989,40 грн., враховуючи задоволення позову на 71,8%.

Окрім того, враховуючи сплачені при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 2067 грн. та часткове задоволення її апеляційної скарги на 28,2%, з АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню на її користь судовий збір в сумі 582,90 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Порядкова Віталія Борисовича задовольнити частково.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 травня 2021 року в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 17371,52 грн.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 травня 2021 року в частині стягнення загальної суми заборгованості та судового збору змінити, зменшивши загальну суму заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2014 з 61590,22 грн. до 44218,70 грн. та відповідно зменшити розмір судового збору з 1378 грн. до 989,40 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 582,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Судді : Обідіна О.І. Гальонкін С.А. Хіль Л.М.