КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від 04 грудня 2008 року, визнання права власності на квартиру, скасування заборони відчуження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 04 грудня 2008 року № 1-387, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від 04 грудня 2008 року, визнання права власності на квартиру, скасування заборони відчуження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 04 грудня 2008 року № 1-387, який мотивувала тим, що 04 грудня 2008 року між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), що був посвідчений Білінець О.П. - державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-386.

За умовами вказаного договору позивач передав у власність відповідача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язався забезпечити його утриманням та доглядом довічно на умовах договору.

Позивач вказував, що договір було укладено у зв`язку із тим, що він є одинокою людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги, оскільки є інвалідом ІІ групи по зору і не може самостійно себе обслуговувати.

Посилався, що п. 9 вказаного договору відповідач зобов`язався довічно його утримувати, в тому числі забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну допомогу, що має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500 грн на місяць, що будуть надаватись щомісяця позивачу.

Відповідно до п. 10 цього ж договору грошове утримання повинно виплачуватись щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому на адресу: АДРЕСА_2 . Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленим чинним законодавством.

Згідно з п. 11 вказаного договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами надання послуг, незалежно від того, з ким вони були укладені.

Позивач стверджував, що спірний договір довічного утримання не виконується відповідачем.

Так, зі слів позивача, з червня 2018 року відповідач перестав перераховувати будь-які кошти, а також утворилась заборгованість за комунальні послуги, що становить 6 125,31 грн.

Позивач вказав, що невиконанням спірного договору відповідач завдає йому шкоди, так як через наявність цього договору він не отримує соціальної допомоги, не може самостійно ходити до магазину, аптеки, самостійно себе обслуговувати.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд: розірвати договір довічного утримання від 04 грудня 2008 року, укладений між сторонами, посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-386; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, а саме: визнати за ним право власності на квартиру, що складається з 2 кімнат, загальною площею 34,5 кв.м, у тому числі житловою - 24,1 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати заборону відчуження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 04 грудня 2008 року № 1-387, а саме: на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти постанову, якою задовольнити вимоги позовної заяви в повному обсязі.

Апелянт вказує, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки станом на 01 жовтня 2019 року розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги складав 6 215,31 грн, а позивач навіть станом на день звернення до апеляційного суду отримує від надавачів комунальних послуг вимоги і претензії щодо погашення заборгованості.

Не погоджується апелянт із твердженням суду щодо ненадання доказів відсутності щомісячного грошового забезпечення зі сторони відповідача, оскільки представником позивача було надано відповідь на адвокатський запит з ПАТ «Укрпошта» щодо надання інформації про перерахування на ім`я позивача грошових коштів, але у відповіді вказано на необхідність надання номерів переказів. А так як таких переказів відповідачем не здійснювалось, у позивача відсутня можливість надати відповідні номери.

Відповідач в свою чергу, з червня 2018 року перестав перераховувати щомісячне грошове утримання, сплачувати комунальні послуги та не надав жодних доказів на спростування тверджень, що викладені у позовній заяві. Вважає, що обов`язок доказування в даній категорії справ покладено саме на відповідача, який має довести належне виконання умов договору довічного утримання.

Апелянт наголошує, що бачив відповідача лише при укладенні оскаржуваного договору, після того ОСОБА_3 ні разу не відвідував його, догляду не надавав.

ОСОБА_1 звертався до соціальної служби стосовно надання йому соціального працівника, адже самостійно забезпечити свої життєві потреби через похилий вік та стан здоров`я позивач не може, а від відповідача допомоги не отримує. Однак, йому було відмовлено у наданні соціального працівника у зв`язку із наявністю діючого договору довічного утримання.

Звертає увагу суду, що відповідач ОСОБА_3 має ряд інших договорів довічного утримання, що були розірвані в судовому порядку у зв`язку із невиконанням ним своїх обов`язків.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, оскільки суд першої інстанції ухвалюючи рішення належним чином не оцінив надані стороною позивача докази, які до того ж не були спростовані відповідачем. Крім того, просила врахувати, що відповідач у справі уклав аналогічні договори із значною кількістю похилих осіб по всій Україні і з певного часу перестав їх виконувати про що свідчать численні рішення судів в аналогічних справах про розірвання договорів довічного утримання. Також просила врахувати, що наявність вказаного договору довічного утримання, який на даний час не виконується відповідачем у повному обсязі, порушує права позивача на отримання соціальної допомоги.

Суд у встановленому законом порядку намагався повідомити ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи, направляючи повістки за адресою його реєстрації, однак згідно до інформації ПАТ «Укрпошта» відповідач відсутній за місцем реєстрації, що відповідно п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України є підтвердженням належного повідомлення відповідача про розгляд справи та відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи щодо яких вживались заходи про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що позивач є непрацездатною особою, 1936 року народження, має статус інваліда ІІ групи по зору довічно з 27 липня 1995 року (а.с.17).

04 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір довічного утримання (догляду), що був посвідчений Білінець О.П., державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-386 (а.с.4-6).

За умовами вказаного договору позивач передав у власність відповідача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язався забезпечити його утриманням та доглядом довічно на умовах договору.

Пунктом 9 згаданого договору відповідач зобов`язався довічно утримувати позивача, в тому числі забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну допомогу, що має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500 грн на місяць, що будуть надаватись щомісяця позивачу.

Відповідно до п. 10 цього ж договору грошове утримання повинно виплачуватись щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому на адресу: АДРЕСА_2 . Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленим чинним законодавством.

Згідно з п. 11 вказаного договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами надання послуг, незалежно від того, з ким вони були укладені.

У зв`язку із укладанням спірного договору довічного утримання державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області 04 грудня 2008 року було накладено заборону на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстровим № 1-387 до припинення договору довічного утримання.

Згідно з квитанціями за надані послуги за спірною адресою: «Теплоенерго» у вересні 2019 року до сплати 3 948,75 грн, «Водоканалу» у вересні 2019 року - 935,52 грн, заборгованість за електропостачання до 01 січня 2019 року - 55,80 грн, постачання електроенергії у вересні 2019 року - 354,88 грн, за спожитий газ у вересні 2019 року, в тому числі заборгованість за серпень 2019 року, - 920,36 грн.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не було надано доказів того, що відповідачем не перераховуються позивачу кошти з урахуванням індексації відповідно до умов спірного договору довічного утримання, а також що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом у жовтні 2019 року мала місце непогашена заборгованість по сплаті за комунальні послуги за адресою знаходження спірної квартири. Подані до суду квитанції свідчать лише про нарахування оплати за надані комунальні послуги у вересні 2019 року та існування заборгованості за електроенергію до 01 січня 2019 у сумі 55,80 грн та спожитий газ станом на 01 серпня 2019 у сумі 850,43 грн, проте не підтверджують, що на час подачі позову до суду ця заборгованість продовжувала існувати і не була погашена. Таким чином суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено існування порушень відповідачем умов спірного договору довічного утримання.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

Так, укладаючи 04 грудня 2008 року договір довічного утримання сторони визначили обсяг обов`язків відповідача у справі ОСОБА_3 , як набувача майна за договором довічного утримання. Зокрема в п. 9 згаданого договору відповідач зобов`язався довічно утримувати позивача, в тому числі забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну допомогу, що має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500 грн на місяць, що будуть надаватись щомісяця позивачу. Відповідно до п. 10 цього ж договору грошове утримання повинно виплачуватись щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому на адресу: АДРЕСА_2 . Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленим чинним законодавством. Згідно з п. 11 вказаного договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами надання послуг, незалежно від того з ким вони були укладені.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що відповідач у справі починаючи з червня 2018 року перестав виконувати взяті на себе зобов`язання визначенні п.9-11 укладеного Договору, кошти на утримання не надсилає та комунальні послуги за квартиру на сплачує, що порушує його права, оскільки комунальні служби постійно пред`являють йому претензії, а зазначений договір довічного утримання, який не виконується відповідачем позбавляє його права на соціальну допомогу від держави.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із позовом та обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 стверджував, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання визначенні п.п. 9-11 Договору від 04 грудня 2008 року і на підтвердження вказаних обставин подав до суду квитанції виконавців послуг.

Зокрема, квитанцію про оплату послуг за теплопостачання за вересень 2019 року, в якій визначено, що борг за попередні періоди становить 3 948,75 грн (а.с.7), квитанцію за послуги водоканалу за вересень 2019 року, в якій зазначено наявність заборгованості за попередні періоди на суму 846,96 грн (а.с.7), квитанцію за послуги електропостачання за вересень 2019 року, в якій містяться відомості про заборгованість за попередні періоди в сумі 33,28 грн (а.с.9), квитанцію за спожитий природній газ за вересень 2019 року, в якій зазначено про наявну заборгованість станом на 01 серпня 2019 року в розмірі 850,43 грн (а.с.10).

Крім того, позивачем стверджувалося про те, що відповідач також з червня 2018 року не перераховує йому погоджену сторонами суму грошового утримання в розмірі 500 грн щомісячно.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач довів, що відповідачем у справі ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання належним чином не виконуються, при цьому останній належними та допустимими доказами не спростував вказані твердження позивача, тому колегія судів доходить висновку, що суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір не перевірив належним чином надані сторонами докази, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до положень пункту 3 частини 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_1 як особа, що має інвалідність 2 групи (а.с.31) звільнений від сплати судового збору за звернення до суду першої та апеляційної інстанції, тому суд апеляційної інстанції з врахуванням заявлених позивачем вимог стягує дані витрати з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, ст. 755 ЦК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2021 року скасувати та ухвалити у вказані справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання від 04 грудня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1-386.

Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що складається з 2 кімнат, загальною площею 34,5 кв.м, у тому числі житловою - 24,1 кв.м.

Скасувати заборону відчуження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 04 грудня 2008 року № 1-387, а саме: на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрований АДРЕСА_4 РНКОПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судові витрати в розмірі 5763 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв