Справа № 341/1363/21
Провадження № 22-ц/4808/1571/21
Головуючий у 1 інстанції Гаполяк Т. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , заявниці ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 30 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Гаполяка Т.В. в м. Галич,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 .

Заяву мотивувала тим, що з 16 червня 2015 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . Від даного шлюбу у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період спільного проживання ОСОБА_1 тривалий час вчиняв щодо неї домашнє насильство, а саме:

- в присутності дитини душив її за шию, штовхав та виганяв з будинку АДРЕСА_1 , де вони фактично проживали. Знаючи, що вона не вміє плавати, зіштовхнув в озеро, що знаходиться в с. Поляна Львівської області (база відпочинку «Казан резорт»), чим вчинив домашнє насильство фізичного характеру;

- словесно погрожував вбити її, викинути з будинку особисті речі, залякував та позбавляв можливості спілкуватися з сином, словесно принижував її в присутності сина, забороняв спілкуватися та зустрічатися з друзями, батьками, ріднею, не дозволяв влаштовуватися на роботу, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру;

- не давав доступу до коштів сім`ї, дозволяв купувати особисті речі тільки з його згоди, не обговорював із нею інформацію про ведення спільного господарства та щодо спільного майна. Фінансові питання вирішував завжди особисто, придбавав нерухоме майно на підставних осіб, чим вчинив домашнє насильство економічного характеру.

16 липня 2021 року вона разом зі своїм батьком ОСОБА_6 поїхали на базу відпочинку до сина, який перебував з батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_1 впустив її на територію бази та коли син попросився їхати з нею, не відпустив. Коли ОСОБА_1 зайшов на територію бази, вони сіли в автомобіль батька і поїхали в м. Бурштин, де у неї є житло. ОСОБА_1 почав переслідувати їх на своєму автомобілі, бити автомобіль батька та притискати його до відбійників, намагаючись заблокувати. В цей час вона викликала поліцію, а батько, хвилюючись за безпеку дочки та онука, дав задній хід і почав рух по зустрічній смузі з метою привернути увагу водіїв та попросити про допомогу. ОСОБА_1 знову притиснув автомобіль батька до відбійників; вийшов з автомобіля з перфератом та почав бити автомобіль батька, де в цей час перебувала дитина; намагався зайти в автомобіль; взяв лом, кричав та бив ним по автомобілі батька; викинув ключі від автомобіля батька. В результаті таких дій ОСОБА_1 її батько отримав тілесні ушкодження. Згодом почали зупинятися автомобілі та допомогли заспокоїти кривдника, приїхала поліція. За наслідками конфлікту працівники поліції винесли терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 може продовжувати неправомірні дії щодо неї та сина, що може загрожувати її життю та здоров`ю сина, ОСОБА_3 просила видати обмежувальний припис ОСОБА_1 строком на шість місяців, заборонивши йому:

- наближатися на відстань менше 300 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

- вести листування, телефонні розмови та контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- обмежити спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкувати з нею.

Рішенням Галицького районного суду від 30 липня 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 .

Встановлено наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 строком на шість місяць, а саме:

- заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_3 та контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- обмежено спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкувати з нею.

Рішення мотивовано тим, що з урахуванням наданих заявником доказів та з огляду на встановлені судом обставини, наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_3 , а тому заява останньої підлягає задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що викладаючи в оскаржуваному рішенні встановлені обставини, суд зазначив про те, що 16 липня 2021 року поліцейським СРППВП №2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області сержантом поліції Тарнавським М.О. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 , з якого вбачається, що він вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру відносно ОСОБА_3 . Згідно встановленого припису ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 15 діб та роз`яснено положення статті 173-2 КУпАП. Однак, фактично вказаний припис винесено строком на 5 діб, а не 15 діб, як зазначено судом. Крім того, з даного припису жодним чином неможливо встановити, що ним вчинено домашнє насильство психологічного характеру, оскільки не зазначено коли скоєно насильство; обставин, за яких воно скоєно; місце скоєння насильства; у чому проявилося це насильство; які дії, які він нібито вчинив, вважаються насильством; у яких стосунках він перебуває з ОСОБА_3 . Відтак, зазначений припис не є беззаперечним доказом того, що він коли-небудь вчиняв домашнє насильство. Інших доказів вчинення ним домашнього насильства та притягнення його у зв`язку з цим до адміністративної відповідальності за ознаками статті 173-2 КУпАП матеріали справи не містять.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд зазначив, що наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявника. Разом з тим, судом не вказано жодних підстав чи мотивів, які б пояснювали, внаслідок яких даних та/або беззаперечних доказів суд прийшов до такого висновку.

Апелянт посилається на порушення судом вимог ЦПК України, оскільки його не було належним чином повідомлено про розгляд справи; йому не вручили/не надіслали ні копії заяви ОСОБА_3 , ні копій доданих до неї документів; розгляд справи проводився без його участі і рішення суду йому не надсилалось. Крім того, в описовій частині рішення вказано, що в судове засідання заявниця та її представниця не з`явилися, що спростовується матеріалами справи, зокрема протоколом судового засідання від 30 липня 2021 року.

Також апелянт вказує, що під час вирішення заяв про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпіставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Незважаючи на те, що ОСОБА_3 не надано жодного доказу в обґрунтування заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви, чим в першу чергу порушив права його малолітнього сина ОСОБА_5 та його інтереси.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити.

ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними. Зазначила, що апелянт не навів достатніх та належних доказів щодо незаконності рішення суду першої інстанції, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Просила в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та її представник доводи скарги заперечили з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 червня 2015 року Франківський відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління зареєстровано шлюб між сторонами, про що складено відповідний актовий запис №306 (а.с. 5).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03 грудня 2015 року (а.с. 6).

Згідно довідки виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 10 квітня 2019 року №278/22-15, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Квартира, що знаходиться за вказаною адресою, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9).

16 липня 2021 року поліцейським СРППВП №2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області сержантом поліції Тарнавським М.О. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_8 , з якого вбачається, що він вчинив домашнє насильство психологічного характеру стосовно ОСОБА_3 . Згідно даного припису ОСОБА_8 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб з 19 год. 20 хв. 16 липня 2021 року по 19 год. 20 хв. 21 липня 2021 року та роз`яснено положення статті 173-2 КУпАП (а.с. 10).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України передбачено можливість особи, яка постраждала від домашнього насильства, або її представника, звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Вказаний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктом 3 частини першої статті 1 зазначеного Закону визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_1 вчиняє щодо неї фізичне, психологічне та економічне насильство, у зв`язку з чим вона 08 липня 2021 року зверталася в поліцію на службову лінію «102», що зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України». Крім того, заявник вказала, що 16 липня 2021 року між нею та ОСОБА_1 в присутності їх сина та її батька стався конфлікт, за наслідками якого працівники поліції винесли терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 .

Наведені обставини підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та з урахуванням чого дійшов обґрунтованого висновку про підставність заяви ОСОБА_3 .

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що терміновий заборонний припис, винесений стосовно нього 16 липня 2021 року поліцейським СРППВП №2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області сержантом поліції Тарнавським М.О., не є беззаперечним доказом того, що він коли-небудь вчиняв домашнє насильство, оскільки терміновий заборонний припис стосовно кривдника є одним із спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, передбаченим пунктом 1 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною першою статті 25 зазначеного Закону встановлено, що терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.

В терміновому заборонному приписі стосовно кривдника від 16 липня 2021 року вказано, що такий винесений працівником поліції стосовно ОСОБА_1 у зв`язку із вчиненням останнім домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої особи ОСОБА_3 . При цьому, правом на оскарження вказаного термінового заборонного припису, що передбачено частиною дев`ятою статті 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ОСОБА_1 не скористався.

Твердження ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять інших доказів вчинення ним домашнього насильства та притягнення його у зв`язку з цим до адміністративної відповідальності за ознаками статті 173-2 КУпАП, не спростовують висновки суду першої інстанції оскільки сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.

Посилання апелянта на те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, йому не вручили/не надіслали ні копії заяви ОСОБА_3 , ні копій доданих до неї документів, розгляд справи проводився без його участі і рішення суду йому не надсилалось, спростовуються матеріалами справи, зокрема телефонограмою від 29 липня 2021 року, складеною секретарем судового засідання, про повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 26). Враховуючи положення частини другої статті 350-5 ЦПК України про те, що суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду, колегія суддів вважає такий спосіб повідомлення заінтересованої особи, як телефонограма, належним. Частиною першою статті 350-5 ЦПК України встановлено, що неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Крім того, участь у судових засіданнях є правом учасника справи відповідно до статті 43 ЦПК України і таке право учасник справи повинен здійснювати добросовісно.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням суд в першу чергу порушив права його малолітнього сина ОСОБА_5 та його інтереси, то такі не є підставою для скасування цього рішення, оскільки згідно резолютивної частини рішення суд вирішив обмежити спілкування ОСОБА_1 з постраждалою дитиною ОСОБА_5 , а не заборонив таке спілкування. При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до органу опіки та піклування із заявою про встановлення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, який з урахуванням обмежувального припису надасть відповідний висновок.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини першої статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду від 30 липня 2021 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року