Номер провадження: 22-ц/813/2113/21
Головуючий у першій інстанції Мазун
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 208 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та просив суд згідно останніх уточнень стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 268592 грн (а.с. 1-13, уточнена а.с. 91-92).
04 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист прав споживачів. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що договір, укладений між сторонами, має ознаки договору кредитування, а оскільки відповідач за зустрічним позовом не має відповідних дозволів та ліцензій на здійснення фінансових операцій, просив задовольнити зустрічні позовні вимоги (а.с 54-66).
06 липня 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Мазун І.А.) позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 207 240 (двісті сім тисяч двісті сорок) грн за договором позики від 15.10.2008. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах на користь держави судовий збір в сумі 2072 (дві тисячі сімдесят дві) грн. 40 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист прав споживачів відмовлено (а.с 190-195).
11 серпня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року. Апелянт вважає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права. Крім того, апелянт посилається на те, що суд не повній мірі з`ясував усі фактичні обставини, що мають значення для справи та не дослідив і не надав належної оцінки неупередженому її розгляду, а тому, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним і необґрунтованим. Апелянт вказує, що кошти в сумі 145944 грн не отримував, договір позики було підписано ввечері 15.10.2008 року, а кошти повинні були передаватися наступного дня, однак цього не відбулося. На думку апелянта, оскільки факту отримання ним у борг певної грошової суми від позивача не підтверджений, відсутні підстави для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики. Крім того, позивачем було надано до суду видатковий касовий ордер, який не є розпискою, та в якому він не вказував, що отримав грошові кошти. Тобто, позивач не довів обставин, щодо підтвердження укладення договору позики та передання грошових коштів, що є предметом договорів позики. Також апелянт зазначає, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Крім того, звертає увагу суду на те, що строк повернення грошових коштів настав 15 жовтня 2010 року, а позивач звернувся до суд у 2018 році, тобто за межами позовної давності. Тому апелянт просить скасувати рішення Малиновського районного суду .м Одеси від 06 липня 2020 року, ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.
Апеляційне провадження в даній справі розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч. 1 ст. 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

17.02.2021 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відхилити апеляційну скаргу, а також зазначив, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині нарахування відсотків за боргом та просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Щодо вимог ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції від 06 липня 2020 року та ухвалення нового рішення по суті вимог, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. За п. 2 ч. 1 вказаної статті відзив на апеляційну скаргу має містити: найменування суду апеляційної інстанції; ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти, за наявності ; обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу; перелік матеріалів, що додаються.

Відзив, як форма процесуального волевиявлення, призначений для заперечення стороною позиції іншої сторони (наведення контраргументів, надання доказів на спростування викладених обставин тощо), яка є ініціатором процесу на відповідній стадії судового розгляду. В тому випадку, якщо учасник провадження (особа, прав та інтересів якої стосується рішення) не погоджується з рішення суду першої інстанції, процесуальним законом передбачений спеціальний механізм оскарження такого рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Стаття 354 ЦПК України передбачає строки на подання апеляційної скарги на судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року було розглянуто справу по суті заявлених позовних вимог. В судовому засіданні був присутній, в тому числі, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 (а.с. 188). Разом з тим, позивач не звертався у встановленому законом порядку до суду з апеляційною скаргою. З огляду на вказані обставини, вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки учасник справи мав процесуальне право на звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, однак не скористався таким правом в порядку, встановленому процесуальним законом.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму до підписання договору позики, що і підтвердив в судовому засіданні, а відповідач зобов`язання не виконав, отримані в борг кошти не повернув. Нарахування відсотків передбачених договором починається 15.10.2009 та закінчується 15.10.2010, тому суд вирішив частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення боргу та відсотків з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку.
Щодо зустрічного позову суд першої інстанції виходив що того, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15).Тому суд дійшов висновку, що посилання позивача за зустрічними позовними вимогами на Закон України «Про захист прав споживачів» в даному випадку є безпідставними. ОСОБА_1 при укладенні спірного договору діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняв рішення про необхідність в позиці, визначивши при цьому характер правочину і умови, а тому підстав для визнання договору позики від 15.10.2008 недійсним судом першої інстанції не встановлено.
Твердження ОСОБА_1 про те, що надання коштів з умовою сплати процентів є фінансовою послугою, яка потребує ліцензії відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а отже кошти в позику під процент або кредит можуть надавати лише фінансові установи резиденти або неризиденти, на яких вимога щодо отримання ліцензії для надання таких послуг не поширюється були відхилені судом першої інстанції, оскільки ст.1048 Цивільного кодексу України також передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Що стосується зазначення у договорі позики слів, які притаманні кредитному договору, суд зазначив, що вказане не спростовує змісту всього договору та не є підставою для визнання договору позики недійсним. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні зустрічного позову.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості на користь позивача, однак на підставі ч. 4 ст. 367 ЦПК України вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним (постанова КЦС ВС від 20.02.2019 в справі № 629/5364/13).

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Вказана позиція підтримана КЦС ВС в постанові від 09.09.2019 в справі № 522/2676/16.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику в розмірі 145944 грн, що еквівалентно 24324 дол. США зі сплатою 42% річних, починаючи з 15.10.2009 із кінцевим терміном повернення отриманих коштів 15.10.2010 (п. 4.2. Договору позики від 15.10.2008) (а.с. 3). Позика була надана на ремонт квартири та розвиток бізнесу.
В забезпечення виконання зобов`язань за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 15.10.2008 були укладені договори поруки та доповнення до них (а.с. 5-6, 7-8, 9-10).
В матеріалах справи міститься видатковий касовий ордер від 15.10.2008, відповідно до якого ОСОБА_1 на підставі Договору позики було видано 145 944 грн, що еквівалентно 24 324 дол. США. Вказаний касовий ордер містить ідентифікуючі дані ОСОБА_1 (номер, серія, дата видачі паспорту та суб`єкт видання), а також підпис ОСОБА_1 про одержання грошових коштів (а.с. 4). Факт існування вказаного касового ордера та його підписання ОСОБА_1 не оспорювалось ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.
Отже, 15.10.2008 сторони уклали договір позики, визначили суму боргу, строк дії договору та порядок сплати процентів, тобто узгодили основні умови договору. На виконання договору позикодавець передав позичальнику грошові кошти, а позичальник їх отримав, що підтверджується касовим ордером від 15.10.2008. Отже, вчинені дії сторонами свідчать про укладення договору позики.

Доказів, які б свідчили, що позичальник ОСОБА_1 не підписував вказаний договір/касовий ордер або вчинив такі дії під впливом тиску, обману, всупереч його реальному волевиявленню тощо матеріали справи не містять, сторонами до суду не подавались, відповідач на існування таких обставин не посилався. З огляду на зазначене відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Щодо нарахованих відсотків за договором, апеляційний суд зауважує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 в справі № 444/9519/12). Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення відсотків за прострочення сплати грошових коштів в межах строк дії договору до 15.10.2010.
Посилання апелянта щодо того, що договір, який був укладений між сторонами носить характер кредитного договору не знайшли свого підтвердження, оскільки як було вище встановлено сторони уклали договір позики, що відповідно до фактичних обставин справи прямо випливає з правової природи договору. Зазначення в договорі формулювань «кредитування», «кредит» тощо не змінює правової природи договору та не впливає на правову кваліфікацію правовідносин, які склалися між сторонами. Як було вище зазначено, сторони узгодили істотні умови договору, на його виконання позикодавець передав позичальнику грошові кошти, що свідчить про укладення договору позики. Належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували встановлені обставини, в процесі розгляду справи надано не було. За таких обставин відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Щодо спливу строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, отримував судову кореспонденцію, приймав участь в судових засіданнях, подавав відзив на позовну заяву та подав зустрічний позов. Разом з тим, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції та до ухвалення рішення по суті ОСОБА_1 не подавав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, підстави для розгляду заяви апелянта про застосування строку позовної давності відсутні.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що позивач не звертався з вимогою про дострокове погашення суми заборгованості відхиляються апеляційним судом, оскільки такі дії є правом сторони. Позичальник, реалізував надане йому законом право та звернувся до суду з відповідним позовом про захист своїх прав та законних інтересів. З огляду на це відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Щодо стягнення заборгованості в солідарному порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, діючій на момент укладення договорів поруки порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися. Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням. Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Вказана правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 в справі № 490/5224/14.
Як вбачається з матеріалів справи відповідно до п. 6.1. Договорів поруки від 15.10.2008 договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного зобов`язання. Відповідно до п. 7.1. Договору позики від 15.10.2008 договір набуває чинності з дня його укладення та діє до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Відповідно до п. 4.2 вказаного договору кінцевий термін повернення отриманих коштів - 15.10.2010. Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості 20.09.2018 р., тобто за межами шестимісячного строку з моменту з моменту настання строку виконання основного зобов`язання встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України у відповідній редакції. Отже, з врахуванням зазначеного, вимоги позивача про стягнення заборгованості з поручителів не підлягають задоволенню. З огляду на вказане апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині стягнення заборгованості з поручителів, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення в цій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року скасувати в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку.
В скасованій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) заборгованість у розмірі 207 240 (двісті сім тисяч двісті сорок) грн за договором позики від 15.10.2008.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2072 (дві тисячі сімдесят дві) грн 40 коп.
В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

22.11.2021 року м. Одеса