Справа № 466/9219/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді Зими І.Є.

за участю секретаря Колодій Я.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні , в залі суду в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів, -

у с т а н о в и в :

24.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та остаточно 12.08.2021р. уточнивши позовні вимоги просив суд ухвалити рішення, яким звільнити його від сплати аліментів за період з 01.08.2020 року по 17.03.2021 року на користь ОСОБА_3 на утримання дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються за виконавчим листом №466/7090/16-ц від 30 листопада 2016 року, виданого Шевченківським районним судом міста Львова; стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.08.2020 року по 17.03.2021 року у розмірі 4 000,00 гривень, що підлягає індексації відповідно до закону та стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 22.07.2006 року, який розірвано за рішенням суду 15.06.2016р. У шлюбі , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в них народилась дочка - ОСОБА_5 .

Після припинення їх спільного проживання дочка мешкала з матір`ю, у АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.10.2016р. ухвалено стягувати з нього в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5 , в розмірі 1000 гривень щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 09.08.2016р. до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду позивач виконував, належно сплачував аліменти, крім того періодично бачився з дочкою, активно з нею проводив час.

В силу зміни життєвих обставин, з 01.08.2020 року дочка переїхала на постійне місце проживання до нього за адресою: АДРЕСА_2 , де і мешкала до 17.03.2021р. та перебувала на його повному утриманні. Мати в цей період жодних витрат на утримання дитини не здійснювала. Остання почала проживати однією сім`єю з іншим чоловіком, а згодом виїхала за кордон , у Республіку Польщу.

Незважаючи на його спільне проживання з дочкою в період з 01.08.2020р. по 17.03.2021р., йому нараховувались аліменти за рішенням суду. У зв`язку з чим, в органах виконавчої служби у нього утворилась заборгованість, яку він змушений був сплатити на користь ОСОБА_3 за вказаний вище період в розмірі 9 426,00 грн.

Відтак, на думку позивача, є підстави для звільнення його від сплати аліментів на утримання доньки та стягнення аліментів з відповідача за означений період.

Ухвалою суду від 22.12.2020 року було відкрито провадження у справі, розгляд призначено у спрощеному позовному провадженні.

31.03.2021р. відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечила в повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що дитина ОСОБА_5 дійсно тимчасово проживала зі своїм батьком, ОСОБА_1 , за їх спільною згодою, на час її періодичних поїздок за кордон до Польщі. Однак це відбувалося з 01.09.2020 року до 01.03.2021 року. За цей період вона не лише спілкувалася і брала участь у вихованні дитини, але й здійснювала матеріальні витрати на забезпечення гідних умов життя доньки. Вважає, що тимчасове перебування дитини з батьком, не свідчить про зміну визначеного сторонами її місця проживання.

Крім того зазначає, що позивач неналежним чином сплачує аліменти за рішенням суду від 27.10.2016р., внаслідок чого у нього станом на 01.04.2021р. утворилась заборгованість в сумі 16 337,50 грн., що вбачається в межах виконавчого провадження. Таким чином відповідачка вважає вимогу позивача про звільнення від сплати аліментів безпідставною, оскільки він їх фактично не сплачує.

Що стосується витрат позивача на утримання доньки, то вважає, що такі здійснюються не за цільовим використанням і не в інтересах дитини.

В процесі розгляду справи, судом залучено неповнолітню ОСОБА_5 до участі у справі в якості третьої особи, зважаючи на те, що відповідно до ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

ОСОБА_5 29.06.2021р. подала до суду заяву, в якій повідомила, що у період, коли вона жила з батьком, він забороняв їй спілкуватися та бачитися з матір`ю. Тому вона потайки приходила до неї на роботу, яка тоді працювала касиром у відділенні Приватбанку. Мати постійно надавала їй кишенькові гроші та виходила з роботи, щоб купити разом з нею необхідні речі та канцтовари чи товари для творчості. Також повідомила, що батько не забезпечив їй нормальних умов для проживання, оскільки у будинку, в якому вони жили була відсутня кухня і ванна кімната, а опалення забезпечувалося електричними обігрівачами. Також просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Жидачек Т. М., позовні вимоги підтримала, зіславшись на обставини та факти, викладені в заявах . Аналогічні пояснення дав у процесі розгляду справи і позивач.

Представник відповідачки - адвокат Рісний М. Б. в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач ОСОБА_3 також заперечила вимоги, заявлені у позовній заяві .

Третя особа ОСОБА_5 , в судовому засіданні, в присутності своїх законних представників ,батьків, зазначила, що з 01.09.2020 вирішила тимчасово попробувати проживати з татом . Це рішення було узгоджено і з її батьками. У будинку, де проживає її батько, відсутні комунальні послуги, тому їй було не комфортно. У період проживання з батьком та бабцею, вона постійно спілкувалась з матір`ю, яка їй надавала гроші та купляла все необхідне. З 01.03.2021 вона повернулась жити до матері. При цьому, у будинку батька залишились її документи та особисті речі, які батько відмовився повернути. Просить відмовити у задоволенні позову, оскільки будинок батька не є місцем її постійного проживання і вона не хоче, щоб з матері стягали кошти на її утримання.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 2006 року, який розірвано 15.06.2016 року за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова. У шлюбі в подружжя народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.10.2016 р. Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі № 466/7090/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 09 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд у цій справі констатував, що дитина, ОСОБА_5 проживає з матір`ю. Таким чином, з 10.06.2016 р. по даний час дитина є зареєстрованою та проживає за місцем реєстрації відповідача.

А згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що на момент подання позовної заяви, у позивача була наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка протягом судового розгляду зростала. Так, відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виданого в межах ВП № 53035947 від 22 березня 2021 року, заборгованість боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01.04.2021 року становила 16 337,50 грн.

За невиконання рішення суду про сплату аліментів до позивача неодноразово застосовувалися заходи примусового виконання рішення суду. Погашення заборгованості по аліментах було проведено в кінці липня - на початку серпня, коли позивачем було сплачено на користь відповідача 20 188,00 грн. заборгованості по аліментах та 4 037,60 грн. штрафу за несплату аліментів.

Суд не бере до уваги доводи позивача про звільнення його від сплати аліментів з підстав їх нецільового використання відповідачем з огляду на наступне.

Позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження нецільового використання аліментів, які він сплачує на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_5 , зважаючи на те, що за період з червня 2020 року до липня 2021 року останній взагалі не сплачував аліменти, відтак немає підстав доводити їх нецільове використання.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 186 Сімейного кодексу України, належним способом захисту прав платника аліментів у випадку їх нецільового витрачання є звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Позивач такі позовні вимоги не заявляв.

Судом встановлено, що у період з 01.09.2020 року до 01.03.2021 року дитина, ОСОБА_5 проживала з батьком, ОСОБА_1 за місцем його реєстрації у АДРЕСА_2 . У цей період позивач здійснював витрати на харчування, навчання та інші потреби дитини. На підтвердження своїх витрат позивач надав до суду копії фіскальних чеків на 17 аркушах.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд вважає доведеним факт, що позивач здійснював витрати на утримання доньки. Однак достовірність доказів, поданих для підтвердження розміру таких витрат, викликає сумнів з огляду на наступні обставини.

У поданих до суду фіскальних чеках немає жодної вказівки на особу покупця. У чеках, по яких розрахунок здійснювався банківською карткою, позивач не зазначив, що ця картка належить саме йому. Кількість придбаних позивачем продуктів харчування та наявність у них товарів, які не рекомендовано вживати неповнолітнім, свідчить про те, що продукти були придбані не лише для забезпечення харчування доньки, ОСОБА_5 , але й для харчування інших осіб.

Так, у фіскальних чеках присутні сигарети, омивач, кава мелена, у великій кількості майонез та інші соуси, а також пшенична каша та макарони у кількості понад 20 кг. Покликання представника позивача, що придбання продуктів харчування у великій кількості відбувалося про запас у зв`язку з карантином, запровадженим постановою Кабінету Міністрів України, не може слугувати підставою для визначення розміру витрат на утримання дитини у конкретному місяці. Відтак обґрунтовувати суму витрат позивача на утримання доньки, з покликанням на вказані фіскальні чеки, безпідставно.

Суд встановив, що сторонами, спільно із дитиною було домовлено, що з 01.09.2020р. дитина тимчасово проживатиме разом із батьком на час перебування матері за кордоном.

Між тим, тимчасове проживання дитини з батьком не означає зміни основного місця її проживання. Сторони по справі після розірвання шлюбу досягли домовленості, що основне місце проживання дитини визначено з матір`ю. Це жодним чином не виключає можливості тимчасового проживання дитини з батьком, оскільки останній також має рівний обов`язок щодо виховання і спілкування з дитиною. Батьком дитини за весь період, починаючи після розірвання шлюбу, жодного разу вказаний факт не заперечувався, що свідчить про його згоду із визначенням основного місця проживання дитини з матір`ю.

Разом з тим, тимчасове проживання дитини з батьком не звільняє його як платника аліментів, від обов`язку по сплаті аліментів на дитину у розмірі, який був встановлений рішенням суду, та не являється підставою в розумінні частини 2 статті 197 СК України для звільнення платника аліментів від їх сплати.

Відтак, звертаючись із позовом про звільнення від сплати аліментів та про стягнення аліментів, позивачем не доведено, що основне місце проживання дитини визначено з ним.

Зважаючи на те, що за домовленістю між собою сторони визначили місце проживання дитини з матір`ю, а також що законом не передбачено право заявляти позов про стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, позов не підлягає до задоволення. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.

Суд не бере до уваги покликання представника позивача на постанову Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, оскільки позивач у даній справі звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини і під час судового розгляду було ухвалено рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком. Відтак обставини справи, що була предметом розгляду у Верховному Суді, не є подібними з обставинами справи, що розглядається.

Суд також не бере до уваги покликання представника позивача на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року у справі № 22-ц/778/2932/18, оскільки у цій справі судом було встановлено, що батько не змінював місця проживання дитини, дитина проживала з батьком за зареєстрованим місцем проживання малолітньої, а мати ухвалою суду була оголошена у розшук, її фактичне місце проживання не встановлено. Відтак обставини цієї справи не є подібними із обставинами цієї справи.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 21.06.2021 року по справі № 477/1165/20, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові ВС від 01.07.2020 року у справі № 138/96/17, дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення у даній справі суд виходить із того, що аліменти, сплачені позивачем, є власністю його доньки, ОСОБА_5 . Остання засвідчила, що аліменти, які сплачені батьком на її утримання, витрачаються матір`ю виключно на її потреби, мати забезпечує їй рівень життя, необхідний для всебічного розвитку, матеріальних претензій донька до матері не має. За таких умов, задоволення позовних вимог батька призвело до порушення майнових прав дитини на утримання, які забезпечуються шляхом сплати батьком аліментів у розмірі, визначеному судом.

Суд приходить до переконання, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог він забезпечить якнайкраще врахування інтересів дитини у спірних правовідносинах, а саме захистом інтересів дитини, зокрема, майнових і повинен керуватися суд, ухвалюючи рішення у сімейних спорах.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки, ОСОБА_5 суд виходить із того, що позовні вимоги у цій частині сформульовані нечітко.

Так, у заяві про зменшення (уточнення) позовних вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.08.2020 року по 17.03.2021 року у розмірі 4000 грн., що підлягає індексації відповідно до закону.

Тобто, позивач просить стягнути аліменти на утримання дочки у визначеній сумі одноразовим платежем, при цьому вказуючи період, за який вони підлягають сплаті. Крім того, позивач просить стягнути аліменти у розмірі 4000 грн, що підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Оскільки позовна вимога передбачає одноразову сплату аліментів, то підстав для проведення її індексації немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З наведеної норми слідує, що право звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів має той із батьків, з ким дитина проживає (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Мати дитини скористалася своїм правом звернутися до суду в порядку ч. 3 ст. 181 СК України, в результаті чого рішенням Шевченківського районного суду міста Львова з позивача було присуджено сплату аліментів на користь відповідача.

Суд приходить до переконання, що позивач має право звернутися до суду із позовною заявою про стягнення аліментів за умови визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 з ним, що не відбулося. Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст. 10, 81, 263-265, 430 ЦПК України, ст.ст. 180-184 Сімейного кодексу України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про звільнення від сплати аліментів за період з 01.08.2020 р. по 17.03.2021 р. на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 за виконавчим листом № 466/7090/16-ц від 30 листопада 2016 року , що був виданий Шевченківським районним судом м. Львова - відмовити за безпідставністю.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення аліментів за період з 01.08.2020 р. по 17.03.2021 р., на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 , у розмірі 4 000 грн. щомісячно , що підлягає індексації відповідно до закону, - відмовити за безпідставністю.

Позивач : ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1 ;

Відповідач : ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ;

Третя особа : ОСОБА_5 , проживає АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду, через Шевченківський районний суд м. Львова, протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного його тексту.

Повний текст рішення виготовлено 18 листопада 2021 року.

Суддя І. Є. Зима