Номер провадження: 22-ц/813/2771/21
Номер справи місцевого суду: 520/8307/15-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки домоволодіння,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

15 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом та просив ухвалити рішення, яким виділити йому в натурі у власність частку спільного майна, а саме 15/50 частин домобудівлі за номером АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову посилався на те, що він є власником 15/50 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач наголосив, що на теперішній момент виникла досить суперечлива ситуація, що він є власником частини домоволодіння, вже досить тривалий час не може порозумітися з іншими співвласниками, що проживають за вказаною адресою. Між ним та відповідачами постійно виникають сварки, відповідачі не дозволяють та перешкоджають йому реалізувати надані законодавством права, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном за власним бажанням. Він намагається будь-якими засобами зменшувати конфлікти, що виникають між сторонами. Відповідачі ж у свою чергу, провокують кожен раз нові та ще більші. В результаті постійних конфліктів, займання приміщень, що належать позивачу сторони не можуть знайти спільної мови навіть у простих питаннях.

У зв`язку з негативною ситуацією, позивач вважає за доцільне здійснити виділення в натурі належної йому 15/50 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2015 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання.

В подальшому ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 28.07.2015 року було замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на належного ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки домоволодіння було відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Враховуючи наведені норми та наявність в будинку АДРЕСА_1 самочинних перебудов будь-які дії щодо поділу та виділу частки в натурі є неможливими без визнання права власності на проведені перебудови.

Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції звернув увагу на те, що в правовстановчому документі позивача - договорі дарування частини домобудівлі від 10 серпня 2004 року (т.1, а.с.7) вказано, що житлова площа будинку складає 75,7 кв.м., в той час як в технічних паспортах 2012 року житлова площа будинку збільшилась дол 90,5 кв.м., і за рахунок чого відбулось вказане збільшення, залишилось не встановленим.

Більш того, земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, позивачеві на праві власності не належить, а спір щодо порядку користування землею знаходиться на розгляді в Кииївському районному суді.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що при виділі в натурі належної позивачам частки з нерухомого майна не будуть порушені права відповідачів. Суду необхідно враховувати наступні моменти: поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними державними будівельними нормами, поділ у добровільному або судовому порядку можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності або право користування на земельну ділянку під будинком. Без документів на землю виділ частки значно складніший, для поділу будинку у добровільному чи судовому порядку необхідна технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом.

За відсутності будь-якої з цих умов, виділ суперечитиме вимогам Закону, а отже є неможливим як в добровільному так і в судовому порядку.

Матеріали справи не містять доказів звернення до нотаріуса, таким чином позивач звернувся до суду без врегулювання вказаного питання шляхом мирного укладання нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки з нерухомого майна, оскільки судом не вставлено перешкод у вчиненні відповідних дій або ухилення відповідачів від укладання вказаного правочину.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на вказане рішення, де із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставиться питання про його скасування з подальшим ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

Апелянт, посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що спірний будинок вже давно фактично розділений між співвласниками на окремі домоволодіння з обладненими окремими входами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікаціями. Проте, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна неможливо укласти, оскільки відповідачі проти цього.

В матеріалах справи наявні два висновки судової будівельно-технічної експертизи, з яких вбачається можливість виділу в натурі часток всім співвласникам з урахуванням інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55.

Дані варіанти поділу не порушують права відповідача та відповідають вимогам чинного законодавства.

Вказує, що з 2015 року можна не отримувати дозвіл РДА та не направляти повідомлення про початок виконання будівельних робіт до ДАБІ у випадку, якщо втручання у несучі конструкції Будинку та інжинерні мережі не здійснюється.

Зазначає, що домовленість між сторонами справи щодо приватизації земельної ділянки є неможливою оскільки між сторонами є спір.

За таких обставин неможливо вирішити спір, оскільки виділити частки в натурі у праві спільної часткової власності на нерухоме майно суд відмовляє з підстав не оформлення права приватної власності на земельну дялнку під нерухомістю, а натомість право власності на земельну ділянку під нерухомістю оформити у передбаченому законом порядку відсутня можливість, оскільки один із співвласників не бажає таким чином реалізувати своє право на безоплатну приватизацію.

Судом порушені встановлені ст. 89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 364, 367 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що поділ є неможливим без оформлення права на землю районний суд не врахував положення ст.ст. 364, 367 ЦК України, які не ставлять можливість поділу будинку (квартири) в залежність від оформлення права на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

22 березня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Левіт В.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що суд першої інстанції цілком справедливо зазначив, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

З огляду на наявність самочинно збудованого нерухомого майна суд вірно вказав, що таке майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Крім того суд першої інстанції вірно врахував, що земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, позивачеві на праві власності не належить, а спір щодо порядку користування землею знаходиться на розгляді у Київському районному суді м. Одеси (справа №520/10806/15-ц).

Наголошує, що апелянт залишив поза увагою наведені судом позиції та висловив лише формальні доводи, які не впливають на законність оскаржуваного рішення.

29 квітня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

При цьому зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції вирішальним фактором є ефемерна наявність самочинно збудованого нерухомого майна.

Однак, в рішенні суду від 1978 року чітко вказується площа та найменування приміщень, які виділяються в користування ОСОБА_5 (попередній власник частки ОСОБА_6 )

Вказує, що ОСОБА_7 намагається ввести в оману суд щодо недостовірності земельних вимирів на земельній ділянці, оскільки скани геодезії підписані усіма власниками будинку.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки домоволодіння було відкрито.

Ухвалою від 18.01.2021 року справу було призначено до розгляду у загальному порядку.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх представники заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

На підставі Договору дарування частини домобудівлі, посвідченого 10 серпня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В.А., позивачу ОСОБА_1 належить 15/50 частин домобудівлі за номером АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 75, 7 кв.м., та надвірних споруд: «В» - гараж, «Г» вбиральня , 1-6 огорожа, І-VІ мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 625 кв.м.

Відповідачу ОСОБА_2 , на підставі Договору дарування посвідченого 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П., належить 21/50 частка житлового будинку під АДРЕСА_1 , загальною площею 48, 2 кв.м. у тому числі житловою 34, 7 кв.м., зазначена частка житлового будинку складається з: кухні 3-1, житлової кімнати 3-2, житлової кімнати 3-3, коридору 3-4, сан. Вузла 3-5, гаражу літ. «В», що розташована на земельній ділянці 625 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні.

Також встановлено, що 7/25 часток вказаного будинку належить ОСОБА_3 на підставі рішення Народного суду Київського району м. Одеси від 18.07.1983 року, справа № 2-1731/1983.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 бажає виділити свою частку із спільної часткової власності на 15/50 частин домобудівлі АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що він не може порозумітись з цього питання зі співвласниками домоволодіння.

Ухвалою суду від 12.02.2016 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

На виконання вимог даної ухвали, 23.06.2016 року до канцелярії суду надійшов висновок № 939/24 судової будівельнотехнічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/8307/15-ц, відповідно до якого: «15/50 частина домоволодіння ОСОБА_1 у складі: частина житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а», «а2», «а3», «а4», «А1» - 1-1 тамбур пл.. 1,6 кв.м., 1-2 житлова пл.. 12,6 кв.м., 1-3 коридор пл.. 2,3 кв.м., 1-4 кухня пл.. 5,9 кв.м., 1-5 житлова пл.. 11,8 кв.м., 1-6 веранда пл.. 13,5 кв.м., 1-7 ванна пл.. 3,5 кв.м., сарай літ. «Г» здатна самостійно функціонувати і може бути виділена з спільного майна по АДРЕСА_1 в самостійну одиницю в зв`язку з тим, що: відповідає нормам ДБН, підключена до інженерних мереж, є технічна можливість виділу ізольованої частини земельної ділянки під займаною частиною житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а», «а2», «а3», «а4», «А1» з самостійним виходом у двір власного користування. З урахуванням викладеного, технічна можливість виділу 15/50 частини домоволодіння ОСОБА_1 зі спільного майна по АДРЕСА_2 у самостійний об`єкт нерухомості є».

Однак, висновки даної експертизи суперечили технічним паспортам сторін та іншим доказам, що містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим судом була призначена повторна судова будівельно-технічна експертиза.

На виконання ухвали суду від 29 травня 2017 року про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи, експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експерти надано висновок експерта № 17-2639/6279/6280 судової будівельно-технічної експертизи складений 22 листопада 2019 року, в якому зазначено, що: 1. Виділити в натурі частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_1 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_3 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_2 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва - технічно можливо. Квартира АДРЕСА_3 являється самостійним об`єктом в складі малоквартирного житлового будинку, надвірних будівель і споруд розташованих на виділеній парканами земельній ділянці, з самостійним входом з боку АДРЕСА_3 та має безпосередній вихід на при квартирну ділянку. Квартира АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_8 , відповідає технічним та санітарно - гігієнічним показникам, оснащена індивідуальними інженерними системами та технічними пристроями: опалення, енергопостачання, водопостачання, водовідведення, газопостачання, каналізації з підключенням до існуючих міських мереж та придатна до експлуатації за своїм функціональним та цільовим призначенням і цілорічному використанню. Загальний вид 15/50 частини домоволодіння АДРЕСА_2 в складі квартири АДРЕСА_3 детально представлено фото додатком АДРЕСА_4 функціонують як самостійні об`єкти з 1978 року. 2. Варіант виділення частки в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_1 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_3 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_2 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) та вимог нормативно-правових актів передбачає фактичний порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_3 . Фактичний склад приміщень квартири АДРЕСА_3 детально представлений в дослідницькій частині. 3. Фактичний розмір площі приміщення кухні «1-4» квартири АДРЕСА_5 , яка перебуває у фактичному користуванні позивача ОСОБА_9 з часткою 15/50 складає 11,7 кв. м та відповідає даним технічного паспорта від 10.03.2017 року, складеного КП «БТІ» ОМР».

Суд вважає, що у висновку № 17-2639/6279/6280 експертом невірно визначено правовий статус спірного майна, оскільки згідно правовстановлюючих документів сторін вбачається що будинок за адресою: АДРЕСА_2 є житловим, натомість у висновку зазначено його як малоквартирний житловий будинок.

Також, як вбачається з копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , виданого КП «Одеське МБТІ та РОН» за станом на 09.08.2012 p., інвентаризаційна справа № 23124, реєстр. № 15доп-65-13034 вбачається: житлова прибудова «А2» (приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 загальною площею 24,3 кв.м.), сарай «И» та вбиральня-душ (тимчасова споруда) «Е» - збудовані самочинно.

Крім того, згідно вказаного технічного паспорту КП «БТІ ОМР», до складу квартири АДРЕСА_3 , площею 51,2 кв.м., у т.ч. житлової 24,4 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_1 входять наступні приміщення -тамбур 1.1 площею - 1,6 кв.м.; житлова кімната 1.2 площею 12,6 кв.м.; коридор 1.3 площею - 2,3 кв.м.; кухня 1-4 площею 5,9 кв.м,: житлова кімната 1.5 площею - 11,8 кв.м.; веранда 1.6 площею - 13,5 кв.м.; ванна 1.7 площею - 3,5 кв.м.;

Всього по кв. 1 - 51,2 кв.м., у т.ч. житлової 24,4 кв.м.

Згідно технічного паспорту КП «БТІ ОМР» від 09.11.1998 року та технічного паспорту КП «БТІ ОМР» від 03.08.2015 року до складу квартири АДРЕСА_3 , площею 51,2 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_1 входять приміщення - кухня 1-4 площею - 5,9 кв.м.;

А як вбачається з технічного паспорту КП «БТІ ОМР» від 10.03.2017 року, який видано ОСОБА_1 , до складу квартири АДРЕСА_3 , площею 52,4 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_1 входять приміщення: - кухня 1.4 площею - 11,7 кв.м.

Вказаний розмір площ спірного приміщення також зазначає експерт у своєму висновку, де вказує - кухня 1.4 площею - 11,7 кв.м.

В листі КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за підписом в.о. директора Гніздовської Н.М., вих. № 4303-10 зазначено, що за матеріалами архівної справи за адресою: АДРЕСА_2 , що міститься в КП «БТІ» ОМР технічні паспорти від 09.08.2012 р. містять деякі помилки, а саме: площа кухні 1-4 помилково вказана 11,9 кв.м. замість площі 5,9 кв.

Таким чином, вказані обміри, які виконано у технічних паспортах та встановлено експертним шляхом, беззаперечно свідчать про виконані позивачем будівельні роботи, за якими було збільшено розмір площі спірного приміщення кухні.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

В справі відсутні дані про прийняття в експлуатацію самочинно побудованих об`єктів і сторони не вказують про їх існування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що враховуючи наведені норми та наявність в будинку АДРЕСА_2 самочинних перебудов будь-які дії щодо поділу та виділу частки в натурі є неможливими без визнання права власності на проведені перебудови.

А також з тим, що в правовстановчому документі позивача - договорі дарування частини домобудівлі від 10 серпня 2004 року(т.1, а.с.7) вказано, що житлова площа будинку складає 75,7 кв.м., в той час як в технічних паспортах 2012 року житлова площа будинку збільшилась дол 90,5 кв.м., і за рахунок чого відбулось вказане збільшення, залишилось не встановленим.

Тобто, внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, перебудови) спірний будинок втратив тотожність з тим, який позивач набув у власність згідно договору дарування.

Частки співвласників домоволодіння не узгоджуються між собою та не складають 1, а тому реальний поділ домоволодіння відповідно до часток співвласників є неможливим.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про неможливість виділу в натурі частки у будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, оскільки самовільно побудовані та реконструйовані приміщення проведені без будь-якої дозвільної документації та не внесені до технічної документації вказаного будинку.

Проте, учасники справи не позбавлені можливості привести у відповідність до норм діючого законодавства самовільні побудови, звернутися про виділ їх часток та встановити порядок користування.

Доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку тих доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених, в уставленому законом порядку, позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а отже, підстави для його скасування відсутні.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки домоволодіння - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін