Справа № 128/113/21
Провадження № 22-ц/801/1880/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 рокуСправа № 128/113/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справ в м. Вінниця цивільну справу №128/113/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 червня 2021 року та на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 липня 2021 року, ухвалене в складі судді Васильєвої Т.Ю.

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 19.01.2018 о 13 год. 50 хв. на 378 км +150 м автодороги Стрий - Знам`янка, керуючи автомобілем «Рено Трафік», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем «Ленд Ровер», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку, а також під час заносу зіткнувся з автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначає, що постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 20.04.2018 по справі № 128/195/18 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та постановою Вінницького апеляційного суду від 26.02.2019 дану постанову залишено без змін.

Позивач вказує, що в результаті ДТП належному йому автомобілю були заподіянні значні механічні ушкодження, описані у висновку експертного дослідження № 12-2/97 від 02.02.2018, за змістом якого вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищувала його ринкову вартість. Також зазначає, що в результаті ДТП та вчиненого відповідачем адміністративного правопорушення йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку із значними пошкодженням належного йому автомобіля.

Розмір заподіяної відповідачем моральної шкоди позивач оцінює у 50000 гривень. Зокрема вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди він виходив з того, що автомобіль під керуванням відповідача виїхав на його смугу руху, внаслідок чого він дуже сильно перелякався за своє життя та зазнав нервових потрясінь, крім того, зазнав душевних страждань за життя та здоров`я своєї дружини та сина, які були пасажирами автомобіля під час ДТП, а також в зв`язку з численними пошкодженнями належного йому автомобіля, що призвело до неможливості подальшого використання автомобіля, вимушених незручностей та зміни звичного способу його життя. Окрім того, позивач вказує, що в день ДТП 18.01.2018 він їхав автомобілем в м. Київ із с. Самолусківці Гусятинського району Тернопільської області, де того ж дня відбулися поховання його батька ОСОБА_4 , який помер напередодні, що значною мірою загострило душевні переживання позивача.

Оскільки відповідачем у добровільному порядку не було відшкодовано завданої ним моральної шкоди, позивач звернувся в суд з даною позовною заявою та просить суд стягнути з відповідача на його користь 50000 гривень завданої моральної шкоди та судові витрати по справі.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 липня 2021 року заяву з ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Ухвалено додаткове рішення в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 400 грн. (дві тисячі чотириста гривень). В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нові судові рішення, якими у задоволенні позову та заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, таким, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильною оцінкою наданих доказів, а також з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На адресу Вінницького апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дійшла висновку, що скарги слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що 13.02.2015 ОСОБА_1 видано посвідчення водія (а.с. 9).

Автомобіль «Ленд Ровер», д.н.з. НОМЕР_2 , належав позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с. 10).

Згідно з копією постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 20.04.2018, 19.01.2018 року, о 13 год. 50 хв., на 378 км +150 м автодороги Стрий - Знам`янка, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Рено Трафік», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем «Ленд Ровер», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку, а також під час заносу зіткнувся з автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказаною постановою суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито справу в зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 11).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26.02.2019 постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 20.04.2018 залишено без змін (а.с. 12).

Відповідно до копії висновку експертного дослідження № 12-2/97 від 02.02.2018, проведеного КНДЕКЦ МВС України за заявою ОСОБА_1 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Land Rover Freelander», державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, станом на дату проведення дослідження, становить 1 322 840, 16 грн.; матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Land Rover Freelander», державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті ДТП, станом на дату проведення дослідження, становить 949 793, 90 грн. (а.с. 13 - 29).

У розділі «Визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ» вказаного висновку від 02.02.2018 зазначено, що порівнюючи вартість відновлювального ремонту досліджуваного КТЗ з ринковою вартістю цього автомобіля у непошкодженому стані експерт прийшов до висновку, що вартість відновлювального ремонту значно більше за ринкову вартість даного КТЗ в непошкодженому стані (а.с. 16 зі звороту - 17).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , виданого 17.12.1970, його батьком був ОСОБА_4 (а.с. 30).

Згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого Самолусківською сільською радою Гусяттинського району Тернопільської області 10.01.2018, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Самолусківці Гусятинського району Тернопільської області (а.с. 30 зі звороту).

Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 20.04.2018, яка залишена в силі постановою Вінницького апеляційного суду від 26.02.2019, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин заподіяння матеріальної шкоди водію автомобіля «Ленд Ровер», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , суд вважає доведеним пошкодження автомобіля позивача внаслідок протиправних дій відповідача, в зв`язку з чим позивачу також було заподіяно моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та в зв`язку із пошкодженням (знищенням) його майна, що відповідає ст. 23 ЦК України.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача, суд першої інстанції правильно враховав наступні обставини.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007).

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не зазнав ушкоджень здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, однак автомобіль, належний позивачу, було пошкоджено в результаті протиправних дій відповідача, при цьому його відновлення визнано економічно недоцільним, що підтверджено експертним висновком, в результаті чого позивач фактично був позбавлений транспортного засобу, що безумовно вплинуло на його усталений спосіб життя, водночас до обставин, якими була викликана поїздка позивача, відповідач не має відношення, будь-яких інших обставин заподіяння шкоди позивачу, крім встановлених судом наданими доказами, не встановлено, відомостей про матеріальний стан та стан здоров`я позивача суду не надано, обставин відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачем та відповідачем не заначено та не доведено, відомостей про матеріальний стан та стан здоров`я відповідача суду також не надано, суд, керуючись принципами розумності та справедливості, вважає достатнім стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування завданої моральної шкоди 15 000 грн., у зв`язку з чим позов слід задовольнити частково.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки стороною позивача доведено обставини, на які він посилається у позовній заяві щодо відшкодування моральної шкоди, а стороною відповідача вони не спростовані.

В частині оскарження позивачем додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8ст. 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права

Суд першої інстанції врахував критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачу суд першої інстанції з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, правомірно стягнув з відповідача 2400 (дві тисячі чотириста ) гривень.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір понесених позивачем, судових витрат неспівмірний є безпідставними, та спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права під час розгляду справи є безпідставними та фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року(далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 червня 2021 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 липня 2021 року- без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 червня 2021 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник