Справа № 495/1368/21
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

12 листопада 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого судді Шевчук Ю.В.,

за участю секретаря - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровський в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась 02.03.2021 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Стислий виклад позиції позивача

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 11.07.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , у вигляді розписки, був укладений договір завдатку, як забезпечення майбутнього укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, у якому, як стверджує позивачка посвідчується факт, що вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок за 8000,00 доларів США відповідно до діючого на той момент курсу до гривні у еквіваленті - 64000,00 грн., та зобов`язується сплачувати по 1000,00 грн. кожного місяця з того часу, поки відповідач ОСОБА_2 не оформить документи та не зареєструє право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а залишок позивачка зобов`язалася передати відповідачу у день переоформлення зазначеного вище житлового будинку.

Після цього позивачка ОСОБА_1 переїхала до зазначеного вище будинку, де мешкає по теперішній час. За цей час позивачка стверджує, що витратила на косметичний ремонт спірного будинку - 30000,00 грн.. Окрім того, з 11.07.2013 року по теперішній час відповідач ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 42000,00 грн., що підтверджується копіями розписок, які містяться в матеріалах справи. Наприкінці 2020 року позивачка дізналась, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірний будинок, проте він відмовляється оформлювати в нотаріальному порядку договір куплі-продажу спірного будинку, тому позивачка ОСОБА_1 змушена звертатись до суду з позовними вимогами, згідно яких просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 42000,00, які є завдатком за спірний житловий будинок, грошові кошти у сумі - 30000,00 грн., які були витрачені нею на косметичний ремонт зазначеного вище будинку, а також моральну шкоду у сумі 3000,00 грн., витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та адвокат Холудєєв Б.Є., який діє в її інтересах позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, оскільки твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що вона зробила косметичний ремонт в будинку АДРЕСА_1 , не відповідають дійсності та підтверджуються наявними в матеріалах справи фотографіями будинку. Окрім того, грошові кошти позивачка сплачувала не в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу спірного будинку, а за оренду цього будинку, про що і зазначено в розписках, копії яких містяться в матеріалах справи.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №244873505 від 18.02.2021 року, будинок АДРЕСА_1 16.10.2019 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 ..

В матеріалах справи міститься розписка, з тексту якої вбачається, що позивачка ОСОБА_1 купує у ОСОБА_2 за 8000,00 доларів США, курс 8,00 грн. будинок. Буде сплачувати по 1000,00 гривень щомісяця, поки не будуть готові документи на будинок, тоді віддасть всю суму. На даній розписці містяться підписи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ..

Також в матеріалах справи наявна розписка, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 продає ОСОБА_1 будинок за 8000,00 доларів США та стягує з неї орендну плату за кожний місяць по 1000,00 грн.. Залишок суми під час оформлення документів. На даній розписці містяться підписи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ..

В інших розписках, копії яких містяться в матеріалах справи зазначено, що ОСОБА_2 отримує кошти від позивачки ОСОБА_1 «за будинок», «за рахунок оплати за будинок», «за счёт оплаты за покупаемый ею дом», «в счёт оплаты за продаваемый мной дом», «согласно взаимной договорённости», «согласно нашей договорённости» за зазначені в розписках місяці.

Сторонами по справі не заперечувався факт посвідчення зазначених вище розписок їхніми підписами та отриманням відповідачем ОСОБА_2 від позивачки з 11.07.2013 року грошових коштів на загальну суму 42000,00 грн.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Допитаний у якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_5 повідомив, що йому відомо про те, що сторони по справі, які є його сусідами домовились щодо покупки позивачкою спірного будинку. Спочатку між сторонами не було конфліктів, проте після підвищення курсу долару США до гривні, позивачці стало важко сплачувати суму за домовленістю між сторонами, тому він запропонував змінити умови договору.

Допитаний у якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_3 повідомив, що позивачка ОСОБА_1 працює у нього продавцем. Він знає, що відповідач ОСОБА_2 отримав спірний будинок у спадок від батьків, щоб він не руйнувався, він його продав позивачці за 8000,00 доларів США. ОСОБА_3 повідомив, що утримував з зарплати позивачки обумовлену суму грошових коштів та під розписку передавав їх ОСОБА_2 , який часто витрачав їх на алкогольні напої та виробництво вина. Так продовжувалось протягом чотирьох років. Потім йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 оформив правовстановлюючі документи на будинок, проте не давав позивачці ОСОБА_1 жити в ньому. Так, відповідач ОСОБА_2 неодноразово викликав працівників поліції, щоб виселити позивачку з родиною зі спірного будинку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ЦК України.

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення набуття учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного суду від 01.09.2020 року по справі №313/883/17, від 24.06.2020 р. по справі №484/740/18, від 15.04.2020 року по справі №904/2018/19, від 27.01.2020 року по справі №308/13503/16-ц та інші).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12 отриманий за попереднім договором аванс підлягає поверненню у разі неукладення основного договору, що також вбачається з правової позиції Верховного Суду у справах № 317/1174/17, 479/974/17 та №310/3023/16-ц.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відносини з укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна регулюються ст. 635 ЦК України та параграфом 1 Глави 54 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що невстановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок невстановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору невстановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється відукладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо іншене встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Оскільки з положень ст. 635 ЦКУ не вбачається будь-яких обмежень щодо виду або предмету договору, який можуть зобов`язатися укласти сторони у майбутньому на підставі попереднього договору, тому така домовленість може бути досягнута сторонами щодо будь-яких договорів: про відчуження майна (у тому числі нерухомого), надання послуг, виконання робіт, надання майна в найм тощо.

Таким чином, попередній договір створює для сторін одне основне зобов`язання: укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Тобто, для підтвердження укладення між сторонами попереднього договору, за яким у сторін виникають певні зобов`язання, цей договір має містити в собі предмет та інші істотні умови основного договору, а, також, попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір.

Отже, укладений між сторонами попередній договір щодо продажу в майбутньому спірного житлового будинку є нікчемним в силу вимог положень ч.1 ст.220 ЦК України та не породжує ніяких правових наслідків для сторін щодо зобов`язання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому.

Окрім того, суд звертає увагу сторін на наступне.

Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої із сторін, то аванс повертається його власникові.

Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом, а не завдатком і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі №6-82цс13, від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12.

Суд зазначає, що з наявних в матеріалах справи розписок не можливо достеменно встановити, яка правова природа зобов`язань, за якими позивачкою виплачувалась грошові кошти на користь позивача: чи ці грошові кошти є завдатком, чи авансом, чи орендною платою за користування спірним будинком.

Окрім того, істотною умовою попереднього договору відповідно до норм ст.635 ЦК України є зазначення у попередньому договорі певного строку (певного терміну), у який сторони мають укласти основний договір. Проте у розписках, які містяться в матеріалах цей термін відсутній, сторонами було зазначено, що дата укладення основного договору пов`язується з настанням певних обставин оформленням відповідачем правовстановлюючих документів на спірний будинок, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Суд зауважує, що твердження сторони позивачки ОСОБА_1 про те, що вона витратила на косметичний ремонт спірного будинку грошові кошти у сумі 30000,00 грн. не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Так, сторона позивачки не надала до суду ані квитанцій, ані актів виконаних робіт, ані договорів, які могли б підтвердити проведені нею ремонтні роботи в будинку АДРЕСА_1 . Натомість, з наявних в матеріалах справи фотографій спірного будинку вбачається, що він потребує капітального ремонту та на теперішній час знаходиться в непридатному для проживання стані.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 3000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд зауважує, що в порушення норм ст.81 ЦПК України, позивачкою ОСОБА_1 не додано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили в чому саме полягає заподіяна їй відповідачем моральна шкода, як і доказів вини відповідача у заподіянні їй цієї моральної шкоди.

Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

Відтак, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів не ґрунтуються на належних доказах, тому заявлений позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його недоведеністю та необгрунтованістю.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядам даної справи слід залишити за нею.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 95,141, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду проголошено 12.11.2021 року об 11 годині 20 хвилин.

Суддя