Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
03 листопада 2021 року
провадження № 61-5578св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач) касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в частині вирішення позову про виселення ОСОБА_1 скасував, справу в цій частині передав на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині вирішення позову про виселення ОСОБА_2 залишив без змін.
У цій справі у вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ПАТ «Дельта Банк», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19 серпня 2008 року вона та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала їй у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вона як новий власник квартири звернулася до відповідачів з вимогою звільнити її житлове приміщення, яка залишилася без реагування. 14 серпня 2017 року за її заявою до відділу реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова відповідачів знято з реєстрації за вказаною адресою. У зв`язку з наведеним просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2
і ОСОБА_1 з квартири.
Суди встановили, що 19 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 зазначену квартиру,
а ОСОБА_3 прийняла її, сплатила за неї ціну відповідно до умов цього договору.
У вказаній квартирі проживають ОСОБА_2 (колишній власник квартири) та ОСОБА_1 (член сім`ї колишнього власника квартири).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року

у справі № 640/12154/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від

19 серпня 2008 року недійсним відмовлено. При розгляді справи

№ 640/12154/17 суди встановили, що при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири з наданих для проведення нотаріальної дії документів не випливало, що в цій квартирі зареєстровані інші особи, аніж власниця квартири ОСОБА_2 , оскільки нею була надана довідка із територіальної дільниці № 18 КП «Жилкомсервіс», відповідно до якої у квартирі, що продавалась, зареєстрована лише власниця квартири. ОСОБА_3

є добросовісним набувачем, квартира набута нею правомірно. Як покупець вона сплатила кошти за квартиру та виконала умови договору купівлі-продажу квартири в повному обсязі.

З 14 серпня 2017 року відповідачів знято з реєстрації у спірній квартирі, але вони продовжують проживати в ній.

За таких обставин суди, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення, виходили з того, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири, має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом. Відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_3 , її доводи щодо наявності перешкод у користуванні спірною квартирою не оспорюють, а також не спростовують факт постійного проживання в спірному житлі без правових підстав. На час придбання спірного житла позивачці не було відомо про наявність інших зареєстрованих осіб у квартирі, ніж продавець.

ОСОБА_1 оскаржила судові рішення до Верховного Суду, мотивуючи це так:

- під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, за змістом яких особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) ? предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла;

- при вирішенні питання про виселення належить враховувати, що втручання

у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але

й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві;

- у провадженні Верховного Суду знаходиться касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 25 вересня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Н. А., ПАТ «Дельта Банк», про визнання правочину недійсним. Предметом цього позову є визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірної квартири, з якої повинні бути виселені відповідачі.

Верховний Суд не погодився з висновком судів та, враховуючи доводи касаційної скарги, а також висновки щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені

у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 127/13946/17 (провадження № 61-15627св20), зазначив, що суди попередніх інстанцій вищевказаного не врахували, не надали оцінки факту того, що

у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції; не звернули уваги на те, що виселення членів сім`ї колишнього власника з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та

є необхідним у демократичному суспільстві; не звернули уваги на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, і не перевірили та не встановили, чи є у відповідачів інше житло. За таких обставин суди зробили передчасний висновок щодо задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 .

Не можу погодитись із зазначеним з таких мотивів.

У частині першій статті 8 Конвенції закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись

у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин

з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселенняє серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті

8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY

v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, виселенняособи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України змагальністьсторін належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та другою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору,

з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21), на необхідність врахування висновків якої у цій справі вказала колегія суддів Верховний Суду, суди застосували принцип пропорційності (дотримання справедливого балансу) втручання у право особи на житло з метою захисту права власності при застосуванні статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Такий висновок зроблений у спорі між власником житлового будинку ? релігійною громадою Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Поліське Березнівського району Рівненської області та ОСОБА_1 (членами його сім`ї), який 24 липня 1995 року згідно з указом єпископа Рівненського і Острозького був призначений настоятелем Свято-Михайлівського храму с. Поліське Березнівського району Рівненської та з часу призначення, разом із родиною (яка з часом збільшувалася), проживав у житловому будинку, який належав релігійній громаді Свято-Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви. Усі члени родини ОСОБА_1 зареєстровані у спірному будинку, зокрема двоє малолітніх дітей (онуки ОСОБА_1). Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суди врахували, що відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення зі згоди попереднього власника ? релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви, безперервно проживають у будинку більше 25 років, іншого житла не мають; з урахуванням принципу пропорційності,

з дотриманням балансу інтересів сторін спору щодо спірного житлового приміщення зроблено висновок про те, що фактичне виселення всієї сім`ї (сім осіб разом з малолітніми дітьми) із займаного будинку, яким відповідачі користувалися тривалий час, не відповідатиме потребам загальної суспільної ваги та позбавить відповідачів фундаментальних прав на збереження єдиного житла, яке вони займають протягом 25 років.

У наведеній справі Верховний Суд погодився із висновками судів про відмову

в задоволенні позову, оскільки виселення родини відповідачів із займаного житла за встановлених судами обставин слід визнати непропорційним втручанням в їхні права на повагу до приватного й сімейного життя, до житла, що покладе на них надмірний тягар.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 127/13946/17 (провадження № 61-15627св20), на необхідність врахування висновків якої у цій справі вказала колегія суддів Верховний Суду, зазначено, що суд апеляційної інстанції не оцінив належним чином аргументів скаржника та балансу інтересів сторін, не дослідив питання виселення скаржника на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті згідно зі статтею 8 Конвенції; не перевірив, коли квартира вибула із власності відповідачів та на якій підставі, скільки разів спірна квартира була відчужена, з якого часу відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі; не перевірив, чи не є відповідачі особами, які займають житлове приміщення без законних на те підстав; не надав оцінки тому, що згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року позивачу було відомо, що у квартирі проживають та зареєстровані відповідачі, а згідно

з пунктом 8 цього договору питання звільнення квартири та зняття з реєстрації осіб, які в ній проживають, передання квартири покупцеві до 20 лютого

2017 року визначені як зобов`язання продавця ? ОСОБА_6.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у спорі між власником квартири, яка придбала її в особи, яка не була учасником цієї справи, та колишнім власником квартири і членами його сім`ї. У наведеній справі встановлено, що згідно з пунктом 8 договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року продавець зобов`язався звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації відповідачів і передати квартиру покупцеві (позивачу) до 20 лютого 2017 року. Однак відповідачі продовжують проживати

у квартирі і зберігати свої речі, вимоги позивача щодо виселення не виконали, договору найму житла з позивачем не укладали. Заперечення проти позову

у наведеній справі колишній власник мотивувала тим, що при набутті права власності на квартиру вона не отримувала коштів у кредит (позику) банку чи іншої особи та не гарантувала повернення кредиту (позики) іпотекою відповідного житлового приміщення. Однак особам, яких виселяють із житлових приміщень при зверненні на них стягнення, якщо таке приміщення не було придбано за кошти кредиту (позику) банку чи іншої особи та не гарантувалося повернення кредиту (позики) іпотекою відповідного житлового приміщення, має бути надано інше постійне житлове приміщення. Тому згідно статті 109 ЖК УРСР її неможливо виселити без надання іншого житлового приміщення.

У справі, що переглядається, доводи відповідачів та установлені судами фактичні обставини є суттєво відмінними, зокрема:

зобов`язальний характер правовідносин між сторонами спору, оскільки відповідачами є ОСОБА_2 ? продавець відповідної квартири та її донька - ОСОБА_1 , законним представником якої на момент укладення договору купівлі-продажу від 19 серпня 2008 року була ОСОБА_2 . Тобто відповідачі втратили право на зайняття житлового приміщення на підставі зазначеного договору у 2008 році;

при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_2 надала довідку

КП «Жилкомсервіс», відповідно до якої у квартирі, що продавалась, зареєстрована лише власниця. ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, якій на час придбання спірного житла не було відомо про наявність інших зареєстрованих осіб у спірній квартирі, ніж продавець, яка сплатила кошти за квартиру та виконала умови договору купівлі-продажу квартири в повному обсязі;

відповідачів знято з реєстрації у спірній квартирі, які всупереч договору купівлі?продажу від 19 серпня 2008 року не виселились з проданої квартири та продовжують проживати в ній;

при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій відповідачі не спростовували факту постійного проживання в спірному житлі без правових підстав, проти задоволення позову заперечували, посилаючись на тривале незвернення позивача до відповідачів із вказаними вимогами та на звернення до суду ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2008 року недійсним (справа № 640/12154/17);

рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року

у справі № 640/12154/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від

19 серпня 2008 року недійсним відмовлено.

За таких обставин та доводів відповідачів, які не зазначали про відсутність у них іншого житла та/або обставини, які свідчили б про неспроможність задовольнити свої житлові права інакше, ніж за рахунок позивача, суди не мали підстав та передумов для оцінки пропорційності втручання у право відповідачів на житло у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, у цій справі доводи касаційної скарги,з урахуванням меж касаційного перегляду, не давали підстав для висновку, що судові рішення у скасованій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегії суддів Верховного Суду необхідно було постановити рішення, яким касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення - без змін.

Суддя Є. В. Краснощоков