РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/1159/20

Провадження № 22-ц/4815/546/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство "Аграрний фонд",

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Аграрний фонд", ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року (ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Аграрний фонд", третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, про поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ "Аграрний фонд" про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, про поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ "Аграрний фонд".

Наказом №550-к від 09.12.2019 року був звільнений із займаної посади відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Підставою видачі наказу про звільнення зазначено заяву ОСОБА_1 від 09.12.2019 року.

У той же час, позивач у зазначеній заяві від 09.12.2019 року просив звільнити його на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням через порушення роботодавцем трудового законодавства.

Вважає, що ПАТ "Аграрний фонд", приймаючи наказ про звільнення неправомірно самостійно змінено правову підставу розірвання трудового договору.

Разом з цим зазначає, що бажання припиняти трудові відносини не мав, а заяву від 09.12.2019 року подав через порушення роботодавцем строків оплати праці та невиплату частини заробітної плати.

Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ "Аграрний фонд" в частині звільнення з посади, поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ "Аграрний фонд", третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, про поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ "Аграрний фонд" № 550-к від 09.12.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ "Аграрний фонд".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинських областях середнього та малого бізнесу АТ " Аграрний фонд".

Стягнуто з АТ "Аграрний фонд" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 771 379,10 грн..

У задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ "Аграрний фонд" на користь ОСОБА_1 моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 просив звільнити його згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП, а тому у роботодавця не було підстав застосовувати до нього підстави звільнення з яких працівник не просив розірвати трудовий договір, а саме по ч. 1 ст. 38 КЗпП - за власним бажанням.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 38 КЗпП України суперечить нормам чинного законодавства, а тому місцевий суд дійшов висновку про визнання його незаконним та скасування в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ "Аграрний фонд". Враховуючи, що ПАТ "Аграрний фонд" звільнив ОСОБА_1 без законної на те підстави, суд дійшов до висновку про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, АТ "Аграрний фонд" та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі АТ "Аграрний фонд" зазначає, що ОСОБА_1 було правомірно звільнено із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а його дії щодо звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України свідчать лише про його бажання отримати відповідні грошові компенсації.

Зауважує, що місцевий суд не надав оцінки та не встановив факт того чи було порушено роботодавцем законодавство про працю чи ні.

Наголошує, що ОСОБА_1 просить визнати незаконним наказ про звільнення виключно у зв`язку із тим, що не погоджується з формулюванням причини звільнення, при тому, що нормами чинного законодавства визначено, що працівник може бути поновлений на посаді, якщо його звільнено без законної підстави і тільки у цьому разі такому працівнику може бути присуджено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Судом не було враховано, що не погодження з формулюванням причини звільнення не тягне за собою поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не було встановлено, що неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Доказів намагання позивача працевлаштуватися в період з 10 грудня 2019 року по 22 січня 2021 року матеріали справи не містять.

Відтак, вважає, що позивачем не доведено відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України того факту, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало його працевлаштуванню, що є обов`язковим для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даному випадку.

Також звертає увагу, що місцевим судом безпідставно взяті до уваги клопотання позивача про збільшення позовних вимог, які були подані до суду після закінчення підготовчого засідання у справі, що є порушенням цивільного процесу.

Крім того, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовної заяви, місцевий суд викладає позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку у власній редакції, а саме: здійснює розрахунок з 2677,47 грн. за кожен робочий день, а не з 2054,80 грн., як було зазначено у клопотанні про збільшення позовних вимог та самовільно здійснює нарахування за період з 10.12.2019 по 22.01.2021 на суму 771 379,10 грн. хоча позивачем у прохальній частині заяви було визначено 384 247,60 гривень.

Таким чином, вважає, що у порушення вимог норм процесуального законодавства. суд першої інстанції перевищив свої повноваження та вийшов за межі позовних вимог.

З наведених міркувань АТ "Аграрний фонд" просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що позивач пропустив преклюзивний строк звернення до суду, який встановлений ст.. 233 КЗпП України для спорів даної категорії. Тому, місцевий суд зобов`язаний був застосувати цей строк, наслідком пропуску якого є відмова у задоволенні позову. Останнім днем звернення до суду є 09.01.2020 - день, в який позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Місцевий суд не дослідив та не дав належну оцінку змісту доказів, що перебувають у справі, а саме: банківській виписці AT "Укргазбанк" про отримані кошти із призначенням "заробітна плата" за 2019 рік, бухгалтерській довідці ПАТ "Аграрний фонд" від 17.02.2020 року, які підтверджують відсутність будь-яких порушень трудових прав позивача та наявність переплати із заробітної плати на момент його звільнення.

Зауважує, що позивач реалізував своє право на працю та за власним бажанням звільнився з роботи шляхом подання письмової заяви про звільнення.

Вважає, що дана обставина позбавляє правових підстав на поновлення на роботі з огляду на неприпустимість примусової праці, проте суд першої інстанції безпідставно поновив позивача всупереч його однозначному бажанню звільнитись.

Стверджує, що звернення позивача з позовом про поновлення на роботі свідчить про різнонаправленність його дій, оскільки дії ОСОБА_1 , який особисто підписав заяву про звільнення та надав докази отримання переплати з заробітної плати безпосередньо перед датою звільнення, суперечать процесуальній його поведінці з вимогою про поновлення на роботі, а тому і є недобросовісними.

Норми чинного законодавства визначають, що працівник може бути поновлений на посаді, якщо його звільнено без законної підстави і тільки у цьому разі такому працівнику може бути присуджено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З 09.12.2019 року позивач звільнений за ст. 38 КЗпП за власним бажанням на підставі його власноручно написаної заяви. Відтак позивач не може бути поновлений судом на посаді з огляду на неприпустимість примусової праці, а також не може бути стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З викладених у позовній заяві обставин убачається, що позивач не погоджується саме з формулюванням причини звільнення, проте не вважає своє звільнення незаконним з огляду на явно виражене у письмовій заяві небажання виконувати свої трудові обов`язки, категоричне і ультимативне вимагання розірвати трудові відносини негайно - навіть без відпрацювання протягом двох тижнів.

Запис у трудовій книжці не перешкоджав позивачу у працевлаштуванні.

Непогодження позивача з формулюванням причини звільнення не тягне за собою поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (докази того, що неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника до позовної заяви не додано).

Вважає, що шляхом заявлення вимоги про поновлення на роботі, позивач намагається відшкодувати свої матеріальні втрати за рахунок Товариства.

Також вважає неправильним проведений судом розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки останній є помилковим та не ґрунтується на чинному законодавстві.

З наведених міркувань ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу АТ "Аграрний фонд" відзиві, ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

У поданому на апеляційну скаргу АТ "Аграрний фонд" відзиві, ОСОБА_2 просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення місцевого суду та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу ОСОБА_2 відзиві, ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ПАТ "Аграрний фонд" від 05.05.2015 року №111-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ПАТ "Аграрний фонд" на посаду заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу по роботі в Рівненській та Волинській областях управління співробітництва з клієнтами СМБ комерційного департаменту з 05.05.2015 року.

У подальшому, 07.11.2018 року ОСОБА_1 на підставі наказу ПАТ "Аграрний фонд" №446-к від 06.11.2018 року переведено на посаду заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу ПАТ "Аграрний фонд".

09.12.2019 року позивач подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 09.12.2019 року.

Наказом ПАТ "Аграрний фонд" від 09.12.2019 року № 550-К ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу ПАТ "Аграрний фонд" на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Листом № 05-22/4/2183 від 09.12.2019 року відповідач повідомив позивача про необхідність прибути до головного офісу за отриманням трудової книжки.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань змінено організаційно правова форма господарювання товариства ПАТ "Аграрний фонд" та 09 червня 2020 року внесено до реєстру як Акціонерне товариство "Аграрний фонд".

10.12.2019 року позивач звернувся на адресу відповідача із заявою про направлення на його адресу належним чином завірені печаткою товариства: копію наказу про звільнення; копію заяви на звільнення від 09.12.2019 року з відповідною реєстрацією та резолюцією; довідку-рахунок про отримані доходи у Товаристві за останні 6 місяців; лист ПАТ "Аграрний фонд" від 09.12.2019 року №05-22/4/2189; копії Індивідуального плану і факту за листопад 2019 року (Пропозиції щодо розміру премії за листопад 2019 року).

Довідкою про отримання листа від 13.01.2020 року відділення поштового зв`язку 28 підтверджується, що позивач 23.12.2019 року отримав копії запитуваних документів, у тому числі копію наказу про звільнення та трудової книжки.

Частиною 1 ст. 38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно з частиною 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, умови розірванні трудового договору з ініціативи працівника в силу частини 1 даної статті цього Кодексу є власне бажання працівника зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин.

За нормою частини третьої цієї статті є винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Оскільки, розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП відбувається за ініціативи працівника, то саме йому законодавець надає право обрати підстави свого звільнення за нормами частин визначених у даній статті.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення є порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічні висновки зазначені у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18); Верховного Суду від 17 квітня 2019 у справі № 216/7189/14-ц.

У даному випадку підприємство у разі не згоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору.

ОСОБА_1 не просив звільняти його за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП, а тому підприємство не мало права застосовувати до нього підстави звільнення з яких працівник не просив розірвати трудовий договір.

Відтак, місцевий суд дійшов вірного висновку, що наказ АТ "Аграрний фонд" № 550-к від 09.12.2019 року, в частині звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, суперечить нормам чинного законодавства, а тому є незаконним та підлягає скасуванню

Статею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Зважаючи на те, що спосіб захисту позивач обирає на власний розсуд і ним порушено питання про поновлення на роботі, то судом першої інстанції обґрунтовано застосовано ч. 1 ст. 235 КЗпП України.

За змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Оскільки, відповідач не приймав рішення про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а позивач не заявляє вимог про зміну формулювання причин звільнення, то суд не може надавати правову оцінку звільненню позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи, що ПАТ "Аграрний фонд" звільнив ОСОБА_1 без законної на те підстави, місцевий суд обґрунтовано вирішив поновити останнього на посаді заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинських областях середнього та малого бізнесу АТ "Аграрний фонд".

Доводи апеляційних скарг, що позивачем пропущено строк звернення до суду не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП у справах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Такий строк позивачем було дотримано з дати отримання ним копій трудової книжки та наказу про звільнення - 23.12.2019 року, які направлені Товариством засобами поштового зв`язку.

З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 23 січня 2020 року, тобто у місячний строк з дня отримання ним копій трудової книжки та наказу про звільнення.

Обґрунтованим є рішення і в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Матеріали справи містять довідку щодо нарахувань, утримань та перерахувань премій, відпускних та основної заробітної плати за жовтень-листопад 2019 року ОСОБА_1 №95 від 03.08.2020року.

Дана довідка підписана директором фінансового департаменту - головним бухгалтером установи та скріплена печаткою АТ "Аграрний фонд".

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок) в редакції чинній на момент звільнення від 07.08.2015 року.

Згідно пункту 8 Порядку, у редакції чинній на момент звільнення від 07.08.2015 року, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Виходячи із довідки № 95 від 03.08.2020 року слідує, що позивач у жовтні 2019 року фактично відпрацював 20 робочих днів, а у листопаді 2019 року - 13 робочих днів у зв`язку з відпусткою.

Тобто, загальна кількість фактично відпрацьованих робочих днів становить 33 дні.

Оплата основної щорічної відпустки не враховується при розрахунку середнього заробітку, тому врахування лише фактично відпрацьованих робочих днів є справедливою сатисфакцією.

З урахуванням встановлених норм, зокрема, абзацу 3 пункту 2 Порядку, у редакції чинній на момент звільнення від 07.08.2015 року, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період:

24210,36 грн. (оклад за жовтень 2019 року) + 20289,60 грн. (місячна премія КПІ за вересень 2019 року) + 18583,57 грн. (місячна премія КПІ за жовтень 2019 року) + 15 700,29 грн. (оклад за листопад 2019 року) + 9572,53 грн. (2/3 квартальної премії за 3 квартал 2019 року)/ на 33 (фактично відпрацьовані дні в жовтні та листопаді 2019 року)= 2677,47 гривень.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді згідно абзацу 2 пункту 8 Порядку.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства згідно абзацу 3 пункту 8 Порядку.

Так, останніми двома календарними місяцями для розрахунку були жовтень та листопад місяці 2019 року, 22 та 21 робочих дні відповідно, тобто середньомісячне число робочих днів у місяці становить: 22+21/2=21.5 дні.

Розрахунковий період станом на 22 січня 2021 року з дня - 10 грудня 2019 року (період вимушеного прогулу) становить: 13,4 місяців, тобто за цей час було (13,4х21.5) = 288.1 робочих дні.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сума, яка підлягає до виплати за час вимушеного прогулу за період з 10.12.2019 ро8ку по 22.01.2021 року включно, становить 771 379,10 грн. (2677,47 грн?288.1 робочих днів) і відповідачем не спростована.

Вищевказаний порядок розрахунку відповідає сформованій правовій позиції щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-419цс16. Також, така система розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 501/2316/15-ц.

У постанові від 22.05.2019 року у справі №572/2429/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення частини другої статті 235 КЗпП, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу підлягає виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним його звільненням за період з 10.12.2019 року по 22.01.2021 року у розмірі 771 379.10 грн.

З наявної у матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що останнім місцем його роботи було АТ "Аграрний фонд".

Обставина подальшого працевлаштування ОСОБА_1 після неправомірного звільнення з АТ "Аграрний фонд" не була предметом обговорення та дослідження в ході розгляду справи місцевим судом, оскільки учасниками справи, зокрема, відповідачем дане питання не піднімалося і позивач про це не заявляв.

Не здобуто належних доказів працевлаштування позивача і під час апеляційного провадження у справі.

Покликання відповідача та представника третьої особи на дану обставину в апеляційному суді не підтверджене жодними належними та допустимими доказами.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст. 235 КЗпП України щодо розрахунку середнього заробітку виходячи з різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи і переглядає судове рішення у межах визначених ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Колегія суддів, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому правомірно задоволені місцевим судом. Обставини, які викладені позивачем у їх обґрунтування, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи належними і допустимими доказами, які доводами апеляційних скарг АТ "Аграрний фонд" та ОСОБА_2 спростовані не були.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржників із висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат у справі, АТ "Аграрний фонд" та ОСОБА_2 не заперечується, жодних мотивів незаконності рішення місцевого суду у цій частині, апеляційній скарги не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

26 травня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куль Ілона Василівна подала до Рівненського апеляційного суду клопотання про стягнення з АТ "Аграрний фонд" витрат на правову допомогу у загальному розмірі 11350 грн. та надала документи, які підтверджують їх понесення.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4, ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із матеріалів справи вбачається, що 03.03.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Куль І.В. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 06/21 (далі за текстом - Договір).

Пунктом 1.1. Договору встановлено, що адвокат приймає доручення від клієнта здійснити у встановлені строки та на умовах визначених Договором надання клієнту правової допомоги у Рівненському апеляційному суді у справі 569/1159/20 про визнання незаконним і скасування наказу Акціонерного товариства "Аграрний фонд" про звільнення його з роботи, поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 3.1.3 Договору клієнт зобов`язується в обумовлені сторонами цього Договору строки оплачувати гонорар адвоката за надання окремого (попередньо визначеного) виду правничої допомоги за цим Договором.

26.04.2021 року та 14.05.2021 року сторони підписали Додаток №2 та Додаток №3 до Договору де, зазначається, що даний договір є невід`ємним додатком до договору №06/21 від 03.03.2021 року в частині розміру та порядку оплати гонорару за надання послуг/виконання робіт, перелік яких міститься у п.1.5. Договору.

На підтвердження наданих правничих послуг та понесених ОСОБА_1 витрат на загальну суму 11350 грн. надає: договір про надання правової (правничої) допомоги №06/21 від 03.03.2021 року; додаток №1 до Договору №06/21 від 03.03.2021 року; акт наданих послуг/виконаних робіт №1 від 19.03.2021 року; квитанцію №42519098 від 19.03.2021 року на суму 3000 гривень; додаток №2 до Договору №06/21 від 26.04.2021 року; додаток №3 до Договору №06/21 від 15.05.2021 року; акт наданих послуг/виконаних робіт №2 від 25.05.2021 року за Договором №06/21 від 03.03.2021 року; квитанцією 46519270 від 25.05.2021 року на суму 8350 гривень.

Разом з цим, на переконання колегії суддів, надані юридичні послуги, які визначені додатком №2, а саме: написання адвокатського запиту від 26.04.2021 року до АТ "Укрпошта" та клопотання про постановлення окремої ухвали щодо АТ "Укрпошта" не несуть процесуального значення для вирішення по суті спору у даній справі, а тому не підлягають повному відшкодуванню.

Виходячи з встановлених обставин та норм процесуального законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що обґрунтованими до стягнення є витрати на правничу допомогу у розмірі 8350 грн., які є доведеними і співмірними із складністю справи, тривалістю її розгляду, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, який підлягав сплаті у розмірі 12 831,88 грн..

05 травня 2021 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання, яким останній просить відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2021 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору у розмірі 12 831,88 грн. за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі та відкрито апеляційне провадження за нею.

До ухвалення судового рішення, ОСОБА_2 судовий збір не сплатив, у зв`язку з чим він підлягає стягненню з нього судовим рішенням.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Аграрний фонд", ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року - без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Аграрний фонд" на користь ОСОБА_1 8350 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 831,88 грн. за наступними реквізитами:

Отримувач коштів: ГУК у Рівн.обл/Рівнен.міст.тг/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38012494

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Рахунок отримувача: UA0017527

Код класифікації доходів бюджету: 22030101

«Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)»

Призначення платежу: *;101;__________(реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір за позовом ОСОБА_1 , на рішення від 12.01.2021р. по справі 569/1159/20, Рівненський апеляційний суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 31 травня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.