ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 628/2446/18 Головуючий суддя І інстанції Шиховцова А. О.
Провадження № 22-ц/818/149/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року, ухваленого у складі головуючого судді Шиховцової А.О., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення,

встановив:

13 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 8 листопада 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 816/1-27/19/06-041. Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» 09 березня 2010 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування у Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Згідно кредитного договору позивач надав кредит позичальнику ОСОБА_3 , виконавши свої зобов`язання. Проте, у порушення умов договору, позичальник ОСОБА_3 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 25.05.2018 року має заборгованість за кредитом 50295,66 грн., за відсотками 18569,33 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом 6286,95 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками 2321,15 грн. Також, була нарахована неустойка. Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту становить 14520,07 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків становить 2321,15 грн.

Вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 , 08.11.2006 року позивач та відповідач ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку наступне майно: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 51,7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 предмет іпотеки. Відповідно до умов іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання боржником основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору; у інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 4.5. договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотеко держателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання). Яким вважатиметься застереження, що міститься у пункті 4.5.3. та 4.5.4. іпотечного договору. Відповідно до іпотечного договору розмір основного зобов`язання, що забезпечується іпотекою згідно з іпотечним договором, складає 65000 грн.

Зазначає, що у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та неповнолітня ОСОБА_2 . 2002 року народження, яка була зареєстрована після укладення іпотечного договору.

1 грудня 2010 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області ухвалено рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі.

Враховуючи неодноразове порушення відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору, позивач вимагає дострокового виконання нею своїх обов`язків по кредитному договору та іпотечному договору.

Відповідач ОСОБА_3 подала заяву, в якій просила суд застосувати до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення позовну давність, відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення зазначає, що при виселенні іпотекодавця з предмету іпотеки суд повинен визначити чи кредит брався для купівлі предмету іпотеки. Якщо кредит брався для купівлі іпотеки, то суд може виселити колишнього власника без надання іншого житлового приміщення. Якщо кредит брався для інших цілей, а не для купівлі предмету іпотеки, то колишнього власника можна виселити лише у інше житлове приміщення. Виходячи із змісту позовних вимог позивач не надає доказів придбання відповідачами у справі житлового приміщення квартири, з якої він ставить питання про виселення відповідачів у справі без надання іншого жилого приміщення, за рахунок кредиту, наданого за кредитним договором № 816/1-27/19/06-041 від 08 листопада 2006 року, зі змісту якого вбачається, що кредит наданий позичальнику на поточні потреби ( п.1.2 кредитного договору), тобто не на придбання квартири АДРЕСА_2 . В позовній заяві позивач не зазначає інше жиле приміщення, в яке підлягають виселенню відповідачі у справі.

Зазначала, що рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2010 року у справі 2-635/2010, яке набрало законної сили та на яке в обґрунтування позовних вимог посилається позивач у справі, постановлено розірвати кредитний договір № 816/1-27/19/06-041 від 08 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та АКБСЦ «Укрсоцбанк», стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АКБСЦ «Укрсоцбанк» у розмірі 106517,58 грн., судовий зір та витрати на ІТЗРС. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).Таким чином, з 13 грудня 2010 року, дати коли вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили, зобов`язання за кредитним договором припинились. Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання, тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість. Тому відповідач ОСОБА_3 вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути задоволені.

Також вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності до вимог, оскільки рішенням Куп`янського міськрайонного суду від 01 грудня 2010 року у справі 2-635/2010, яке набрало законної сили, встановлено порушення обов`язків відповідачем у справі ОСОБА_3 позичальником за кредитним договором, з 11 лютого 2008 року, та про це стало відомо позивачу у справі. Строк позовної давності щодо вимог стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири, слід обчислювати з наступного дня, тобто 12 лютого 2008 року. Отже, позивач звернувся з позовом до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області 13 серпня 2018 року з пропуском 3 річного строку позовної давності, який сплив 12 лютого 2011 року. Зазначає, що навіть, якщо обчислювати строк позовної давності за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з кінцевого терміну повернення основної заборгованості (п.11 кредитного договору) 10 листопада 2013 року, про що також відомо позивачеві у справі, то і цей строк сплив 11 листопада 2016 року. Між тим, кредитний договір передбачав щомісячні платежі, останній припадав на 10 листопада 2013 року, але рішенням суду про стягнення заборгованості достроково стягнуто основну заборгованість за кредитним договором. Навіть, якщо обчислювати строк позовної давності з дня набрання законної сили рішенням суду від 01 грудня 2010 року, то і цей строк сплив 14 грудня 2013 року. В позовній заяві позивач не ставить питання про поновлення строку позовної давності, пропуск якого є підставою для відмову у задоволенні позову, та про застосування якого заявляє відповідач.

На підставі вищевикладеного, банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на чотирьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежності експертом на стадії оцінки майна. Виселити без надання іншого житла ОСОБА_1 , неповнолітню ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з вищезазначеної чотирьохкімнатної квартири та покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань, оскільки початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж за загальним правилом починається з моменту порушення строку його погашення. З огляду на те, що позичальником вносились платежі на погашення заборгованості за кредитним договором до 30 листопада 2018 року, банк звернувся з позовом 30 липня 2018 року, то позивач вважає, що позов подано в межах позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення учасників справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розірвання кредитного договору за рішенням суду, яке набрало законної сили, припиняє на майбутнє зобов`язання позивача та відповідача ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором. З огляду на вище викладене, позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів з житлового приміщення без надання іншого житла, суд зазначив, що у позовній заяві позивач не зазначає інше жиле приміщення, в яке підлягають виселенню відповідачі у справі, з кредитного договору № 816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року вбачається, що кредит був наданий відповідачу ОСОБА_3 на поточні потреби (п.1.2 кредитного договору). Таким чином, кредитні кошти були надані не на придбання квартири АДРЕСА_3 . Спірне іпотечне майно придбане іпотекодавцями до укладення договору кредиту та іпотеки, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого житла. Крім того, вимога про виселення з житлового приміщення є похідною та залежить від задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Щодо строків позовної давності суд зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, 1 грудня 2010 року суд ухвалив рішення про розірвання кредитного договору №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року та стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 13.12.2010 року, тому право на пред`явлення позову до основного боржника або ж до майнового поручителя у позивача, з урахуванням строків позовної давності існувало до 13.12.2013 року. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 13.08.2018 року, тобто поза межами строків позовної давності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що 8 листопада 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 365338від 14.06.2010 р., статуту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в редакції, затвердженій Загальними зборами акціонерів від 31.10.2016 року (протокол № 6), є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №816/1-27/19/06-041, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 65000 грн. зі сплатою 18 % річних та погодженим порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10.11.2013 року (а.с.8). Згідно п.1.2 цього Договору № 816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року кредит був наданий відповідачу ОСОБА_3 на поточні потреби ( п.1.2 кредитного договору).

До цього договору кредиту 02.07.2007 р. укладена додаткова угода № 1 між тими самими сторонами про внесення змін до договору, а саме, виключення п. 3.3.5 статті 3 (а.с.9).

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вказаним договором кредиту №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 р., між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 816/2-27/19/6-063 від 08.11.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Башинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1404, у відповідності до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Бугайовою Л.Я. 05.02.2004 р., по реєстру № 221, зареєстрованого 09.02.2004 р. у Куп`янському БТІ в книзі № 133, номер запису 17170, р. № 4613969. Заставна вартість предмету іпотеки 93425,00 грн. (а.с.13-15).

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 1 грудня 2010 року у справі № 2-635/2010 позов акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , 3-особа: опікунська рада Куп`янської міської ради Харківської області про розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості задоволено.

Розірвано кредитний договір № №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської філії АКБ «Укрсоцбанк`заборгованості у розмірі 106517,58 грн., сплачений судовий збір у сумі 1700 грн. та витрати на ІТЗ у розмірі 120 грн. Рішення набрало законної сили 13.12.2010 року (а.с. 10-11).

Згідно до копії довідки ЖКП № 1 Куп`янської міської ради № 1163 про зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 донька, ОСОБА_3 колишня дружина (а.с.12).

Станом на 25 травня 2018 року позивачем складено розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_3 кредитної заборгованості за кредитним договором №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року, за яким: сума заборгованості за кредитом 50295,66 грн., сума заборгованості за відсотками -18569,33 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 14520,07 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 5360,87 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом 6286,95 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками 2321,15 грн, загальна сума заборгованості 97354,03 грн. (а.с.16-17).

Чинним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01.12.2010 у справі № 2-635/2010 був задоволений позов АКБ СР «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа опікунська рада Куп`янської міської ради Харківської області про розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості. Розірваний кредитний договір № 816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АКБ СР «Укрсоцбанк» в особі його Харківської обласної філії у розмірі 106517,58 грн., відшкодовані судові витрати (а.с. 10-11 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції постався на правові висновки, які були висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, згідно з якими звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

З наведених підстав суд дійшов висновку, що з 13 грудня 2010 року, коли вище вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили, зобов`язання за кредитним договором припинились на майбутнє.

Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору.

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору. Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15.

Суд також зазначив, що розірвання кредитного договору за рішенням суду, яке набрало законної сили, припиняє на майбутнє зобов`язання позивача та відповідача ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором.

Враховуючи, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, 01.12.2010 р. згаданим рішенням Московський районний суд ухвалив рішення про розірвання кредитного договору №816/1-27/19/06-041 від 08.11.2006 року та стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 13.12.2010 року, тому право на пред`явлення позову до основного боржника або ж до майнового поручителя у позивача, з урахуванням строків позовної давності існувало до 13.12.2013 року. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 13.08.2018 року, тобто поза межами строків позовної давності, у даному випадку три роки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

При цьому наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16).

За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення та частковим його виконанням, а тому банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, що прямо передбачено статтею 33 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на вище викладене, позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки відповідачі не виконують зобов`язання за кредитним договором, стягнену у судовому порядку заборгованість у повному обсязі не погасили, то вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка була стягнута достроково рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 1 грудня 2010 року (у розмірі 106517,58 грн), є обґрунтованими.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності, про застосування якої заявила у суді першої інстанції ОСОБА_3 та її представник, виходячи із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом 3.2.3. кредитного договору, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, який задоволено рішенням суду від 01 грудня 2010 року (справа № 2-635/2010), банк змінив строк виконання зобов`язання з 10 листопада 2013 року на дату звернення з позовом, тобто на 2010 рік.

Тобто, ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», використало згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 3.2.3 кредитного договору право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, з моменту звернення із позовом у справі №2-635/2010 про припинення кредитного договору та стягнення заборгованості, рішення за яким ухвалене 01.12.2010, у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише у серпні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком позову до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у серпні 2018 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем та його представником.

Доводи скарги банку про те, що строк позовної давності почав свій перебіг з 30.11.2018 року, тобто дати останнього платежу за кредитним договором з огляду на погашення зобов`язання щомісячними платежами і після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду з позовом до відповідачів про дострокове стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі, банк достеменно був обізнаний про порушення відповідачем своїх прав кредитора щодо вчасного погашення заборгованості за договором, укладеним 8 листопада 2006 року між АК банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , оскільки саме порушенням умов договору обґрунтовувалась підстава позову у справі № 2-635/2010.

Рішення Московського районного суду від 1 грудня 2010 року у вищезгаданій справі зазначено, що відповідач почав порушувати обов`язки щодо повернення основної суми заборгованості відповідно графіка з 11 лютого 2008 року.

Отже, можливість банку знати про порушення своїх майнових прав і скористатись судовим способом їх захисту пов`язується з моментом звернення останнього до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, а не з часом розгляду по суті судом цього позову тощо.

Крім того, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права.

Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

До такого висновку дійшла ОКЦС ВС у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № № 357/5125/16-ц, провадження № 61-15142сво18.

Крім того, у постанові КЦС ВС від 8 серпня 2021 року в результаті перегляду справи № 201/15310/16, провадження № 61-547св21, були викладені висновки щодо застосування відповідних норм права, які стосуються застосування наслідків спливу позовної давності до зобов`язань, які ґрунтуються на договорі іпотеки при аналогічних обставинах справи щодо наявності невиконаних вимог стягувача про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач у даній справі заявив про застосування позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності по спірному забезпечувальному зобов`язанню судом не встановлено, про поважність причин пропуску позовної давності позивач не заявляв.

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок спливу 3-річного строку позовної давності на день звернення до суду, доводи скарги щодо сплати боргу після ухвалення оскарженого рішення виходячи з наведеної правової позиції касаційного суду не мають правового значення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів, судова колегія погоджується з вказаними судом мотивами, оскільки Законом України «Про іпотеку» передбачено судовий та позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки і, залежно від вибраного іпотекодержателем способу, Законом, відповідно, передбачено і порядок виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням на нього стягнення, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду (статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК УРСР).

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 грудня 2016 року №6-1731цс16, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

З урахуванням наведеного, оскільки у даному випадку предмет іпотеки - квартиру придбано не за кредитні кошти, а кредит отримувався відповідачем на поточні потреби, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог банку про виселення відповідачів із житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення відповідає наведеним нормам матеріального права та є правильним.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки позовні вимоги про виселення є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то такі також не підлягають до задоволення внаслідок їх безпідставності.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, оскаржене судове рішення відповідає визначеним у ст. 263 ЦПК України критеріям законності і обґрунтованості, а доводи скарги висновків суду не спростували.

Оскільки оскаржене рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, то відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.