Справа № 183/5273/14
№ 2/183/44/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 жовтня 2021 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д. І.,
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за кредитним договором,штрафних санкцій за невиконання умов договору іпотеки, -
12 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, штрафних санкцій за невиконання умов договору іпотеки.
В обґрунтування позову ПАТ АБ «Укргазбанк», з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції від 18 серпня 2015 року, посилалося на те, що 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 412/Ф/М5, відповідно до якого Відкрите акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» надало відповідачу ОСОБА_2 кредит на споживчі потреби в сумі 150000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,0% річних, строком повернення до 04 вересня 2018 року.
Факт отримання відповідачем ОСОБА_2 кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером № TR.5450.1.18 від 05 вересня 2008 року.
05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 412/Ф/М5/1П, відповідно до якого, ОСОБА_1 поручилася за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року.
Позивач зазначив, що умови кредитного договору позичальником ОСОБА_2 не виконувалися з червня 2010 року.
У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2011 року у справі № 2-932/11, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Украгазбанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, яка утворилась станом на 02 червня 2010 року в сумі 134572,54 грн.
В той же час, враховуючи те, що кредитний договір продовжував діяти, з 02 червня 2010 року по 07 липня 2014 року, проценти за користування кредитним коштами продовжували нараховуватися, сума заборгованості щодо сплати процентів становить 108 005,43 грн.
Відповідно до умов п. 5.3 кредитного договору - за порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.
Пункт 5.8 кредитного договору вказує на те, що строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору.
Крім того, 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки без оформлення заставної № 412/ф/М5/13, відповідно до якого ОСОБА_1 , для забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно умов договору іпотеки, предмет іпотеки оцінено сторонами в 328000,00 грн. (п. 2.2 Договору іпотеки).
Положеннями п. 3.3.4 Договору іпотеки передбачено, що на період дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.
Згідно п. 3.3.13 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування майна, переданого в іпотеку, зокрема, вчасно сплачувати всі страхові платежі, тощо.
Відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки, за невиконання чи неналежне виконану будь-якого з п.п. 3.3.1-.3.3.13 цього договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 5% від заставної вартості предмета іпотеки.
21 вересня 2009 року між відповідачем ОСОБА_1 та ЗAT «Страхова компанія «Українська страхова група» було укладено Договір №04-0432-0061 добровільного страхування заставного майна, згідно п.2.9 вказаного договору - його дія припиняється 21 вересня 2010 року
Станом на 24 липня 2014 року доказів підтвердження дії договору страхування майна, що знаходиться в іпотеці Банку ОСОБА_1 надано не було.
В зв`язку з наведеним, в позовній заяві Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк» просило суд:
- стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, що утворилась станом на 12 серпня 2015 року в розмірі 262069,06 грн., яка складається з: заборгованості по процентах - 108 005,43 грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 32 383,75 грн.; пені за несвоєчасну сплату процентів - 105 279,88 грн.; штрафу за невиконання умов договору іпотеки згідно п. 4.2 - 16 400,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2620,69 грн.
Ухвалою суду від 15 серпня 2014 року відкрите провадження у справі.
Ухвалою суду від 03 квітня 2015 року вказану позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.
28 квітня 2015 року на дану ухвалу суду ПАТ АБ «Укргазбанк» подано апеляційну скаргу.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2015 року, скасовано ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, справу повернуто для продовження її розгляду.
21 жовтня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 16 грудня 2016 року задоволена, заочне рішення від 10 лютого 2016 року у справі № 183/5273/14 скасоване, справу призначено до розгляду.
У відповідності до актового запису про смерть № 244 від 21 березня 2017 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
Ухвалою суду від 21 серпня 2017 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , для встановлення правонаступників померлого.
10 жовтня 2017 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до суду з уточненою позовною заявою (збільшеними позовними вимогами) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,штрафних санкцій за невиконання умов договору іпотеки, в якій просило суд:
- стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, що утворилась станом на 11 березня 2017 року в розмірі 275 314,38 грн., яка складається з: заборгованості по процентах - 108 005,43 грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 32 383,75 грн.; пені за несвоєчасну сплату процентів - 118 525,20 грн.; штрафу за невиконання умов договору іпотеки згідно п. 4.2 - 16 400,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 129,72 грн.
Ухвалою суду від 23 березня 2021 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 залучено Новомосковську міську раду Дніпропетровської області.
Ухвалою суду від 03 червня 2021 року у справі закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Таким чином, судом розглядались позовні вимоги Акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за кредитним договором,штрафних санкцій за невиконання умов договору іпотеки, з урахуванням збільшених позовних вимог в редакції від 10 жовтня 2017 року.
В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк`не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, уразі повторної неявки відповідачів не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,причин неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавали.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і позичальником ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 412/Ф/М5, відповідно до якого Відкрите акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» надало відповідачу ОСОБА_2 кредит на споживчі потреби в сумі 150000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,0% річних, строком повернення до 04 вересня 2018 року.
Факт отримання позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером № TR.5450.1.18 від 05 вересня 2008 року.
Відповідно до умов п. 5.3 кредитного договору - за порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.
Згідно п. 5.8 кредитного договору сторони погодили, що строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору.
Встановлено, що 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 412/Ф/М5/1П, відповідно до якого, ОСОБА_1 поручилася за виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року.
Крім того, 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки без оформлення заставної № 412/ф/М5/13, відповідно до якого ОСОБА_1 , для забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно умов договору іпотеки, предмет іпотеки оцінено сторонами в 328 000,00 грн. (п. 2.2 Договору іпотеки).
Положеннями п. 3.3.4 Договору іпотеки передбачено, що на період дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.
Згідно п. 3.3.13 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування майна, переданого в іпотеку, зокрема, вчасно сплачувати всі страхові платежі, тощо.
Відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки, за невиконання чи неналежне виконану будь-якого з п.п. 3.3.1-.3.3.13 цього договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 5% від заставної вартості предмета іпотеки.
Судом встановлено, що 21 вересня 2009 року між відповідачем ОСОБА_1 та ЗAT «Страхова компанія «Українська страхова група» було укладено Договір № 04-0432-0061 добровільного страхування заставного майна, згідно п. 2.9 вказаного договору - його дія припиняється 21 вересня 2010 року.
У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2011 року у справі № 2-932/11, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Украгазбанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, яка утворилась станом на 02 червня 2010 року в сумі 134 572,54 грн. Рішенням суду встановлено, що умови кредитного договору позичальником ОСОБА_2 не виконувалися з червня 2010 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позичальник ОСОБА_2 , актовий запис про смерть № 244 від 21 березня 2017 року. Спадкова справа № 183/2017 після смерті ОСОБА_2 заведена 20 травня 2017 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на підставі претензії кредитора ПАТ АБ «Укргазбанк» (номер усадковому реєстрі 60674984), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 47794191 від 20 травня 2017 року.
З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини після смерті ОСОБА_2 зі спадкоємців ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавались, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60727340 від 27 червня 2020 року.
Як зазначалося вище, в позовній заяві ПАТ АБ «Укргазбанк» посилалося на те, що оскільки кредитний договір продовжував діяти, з 02 червня 2010 року по 07 липня 2014 року, проценти за користування кредитним коштами продовжували нараховуватися, сума заборгованості щодо сплати процентів складає 108 005,43 грн., у зв`язку з чим з урахуванням уточнених вимог в останній редакції від 10.10.2017 року позивач просив стягнути заборгованість, що утворилась станом на 11 березня 2017 року в розмірі 275 314,38 грн., яка складається з: заборгованості по процентах - 108 005,43 грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 32 383,75 грн.; пені за несвоєчасну сплату процентів - 118 525,20 грн.; а також штраф за невиконання умов договору іпотеки згідно п. 4.2 - 16 400,00 грн.
В той же час, суд звертає увагу, що згідно розрахунків, які неодноразово уточнювались позивачем вбачається, що заборгованість по простроченим процентам за період з 05.09.2008 року по 01.06.2014 року складає 108 005,43 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 08.07.2011 року по 01.06.2014 року складає 5 011,25 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 08.07.2011 року по 11.03.2017 року становить 118 525,20 грн.
Причиною спору стало неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та умовами кредитного договору.
Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення.
Згідно п. 3ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички.
За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором.
Згідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статті 546, статей 549, 611 ЦК України виконання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення зобов`язання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Між тим, ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Статтею 1050 ЦК України передбачено: 1. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.2. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Так, у пункті 91 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У Постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово зауважувалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Звертаючись до суду з позовом у 2011 році про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, Банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та фактично мав зафіксувати розмір існуючої у позичальника ОСОБА_2 заборгованості за процентами та неустойкою і припинити її нарахування.
Натомість, з доданого ПАТ АБ «Укргазбанк» до уточненої позовної заяви розрахунку заборгованості, розмір заборгованості за простроченими відсотками розраховано за період з 05.09.2008 року по 01.06.2014 року, пеню за несвоєчасне погашення кредиту розраховано за період з 08.07.2011 року по 01.06.2014 року та пеню за несвоєчасну сплату процентів розраховано за період з 08.07.2011 року по 11.03.2017 року, тобто поза межами строку користування кредитом, який був змінений Банком внаслідок пред`явлення до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 позову в2011 році (справа № 2-932/11).
При цьому, вимоги про стягнення сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених приписами статті 625 ЦК України позивач не пред`являв.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог в частині стягнення прострочених відсотків, а також пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, оскільки вказані складові нараховані Банком поза межами строку кредитування.
Що стосується вимог до поручителя, суд зазначає наступне.
Як вже встановлено, 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 412/Ф/М5/1П, відповідно до якого, ОСОБА_1 поручилася за виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням, умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно ч.1, 2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
За положеннями ст. 523 ЦК України, порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.
Згідно з ч. 3 ст. 559 ЦК України, порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.
З матеріалів спадкової справи після смерті позичальника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини після його смерті ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом вказаних норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
На поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким кредитором у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-206цс15.
Відповідно до п. 5.3 Договору поруки № № 412/Ф/М5/1П від 05 вересня 2008 року, порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового позичальника.
В той же час, за відсутності у позичальника ОСОБА_2 правонаступників (спадкоємців), які після його смерті не прийняли спадщину, в даному випадку - на відповідача ОСОБА_1 , як поручителя, не може бути покладений обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором.
Щодо вимог про стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору іпотеки, суд дійшов висновку про задоволення вимог в цій частині, з огляду на наступне.
У відповідності до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Як вже встановлено, 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк») і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки без оформлення заставної № 412/ф/М5/13, відповідно до якого ОСОБА_1 , для забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно умов договору іпотеки, предмет іпотеки оцінено сторонами в 328 000,00 грн. (п. 2.2 Договору іпотеки).
Положеннями п. 3.3.4 Договору іпотеки передбачено, що на період дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.
Згідно п. 3.3.13 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування майна, переданого в іпотеку, зокрема, вчасно сплачувати всі страхові платежі тощо.
Відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки, за невиконання чи неналежне виконану будь-якого з п.п. 3.3.1-.3.3.13 цього договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 5% від заставної вартості предмета іпотеки.
Судом встановлено, що 21 вересня 2009 року між відповідачем ОСОБА_1 та ЗAT «Страхова компанія «Українська страхова група» було укладено Договір № 04-0432-0061 добровільного страхування заставного майна, згідно п. 2.9 вказаного договору - його дія припиняється 21 вересня 2010 року.
Відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що нею укладено договір страхування майна, що передане в іпотеку, у зв`язку з чим, вбачається, що з боку ОСОБА_1 допущене невиконання договору іпотеки.
В той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.
Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Оскільки у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2011 року у справі № 2-932/11, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Украгазбанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 412/Ф/М5 від 05 вересня 2008 року, яка утворилась станом на 02 червня 2010 року, Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк «Украгазбанк» було достовірно відомо про невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором іпотеки в частині страхування предмету іпотеки, в той же час, позивач звернувся до суду з позовом 12.08.2014 року, тобто, з пропуском позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу.
Враховуючи наведене, в задоволенні зазначеної частини вимог належить відмовити.
Інші доводи ПАТ АБ «Укргазбанк», на які останній посилається в позові з урахуванням уточнених вимог, судом не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду.
При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 288, 354 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за кредитним договором, штрафних санкцій за невиконання умов договору іпотеки - відмовити.
Судові витрати покласти на позивача - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк».
Учасники справи:
- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України, повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення суду складено 28 жовтня 2021 року.
Суддя Д. І. Городецький