П О С Т А Н О В А

іменем України

11 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Кузьмич Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 19 липня 2021 рокупро відмову у вжитті заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Дарницького районного суду м.Києва від 19 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикивідмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачці садовий будинок по АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :04:001:05033.

Не погоджуючись із ухвалою позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та постановити нову, якою його заяву про забезпечення позову задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про неможливість накладення арешту на належні відповідачці будинок та земельну ділянку, які перебувають в іпотеці у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», що у свою чергу буде порушувати права банку. Такі висновки є суб`єктивними, несправедливими та не узгоджується із законом. Суд не врахував, що відповідачка має невиконані зобов`язання за угодами, які вона підписала 28 березня 2018 року, тобто ще до укладення нею 31 травня 2018 року договору іпотеки, чим порушила його права, а тому він залишає за собою право визнати угоду фіктивною або удаваною як вчинену з метою уникнення відповідальності. Посилання суду на недоведеність порушення його прав у випадку невжиття заходів забезпечення позову спростовуються висновками суду в ухвалі про те, що відповідачка передала майно в іпотеку. Суд не врахував наявність двох виконавчих проваджень про стягнення з відповідачки боргу за двома договорами позики на користь ОСОБА_3 , де вона також ухиляється від виконання судових рішень. Судом не

- 2 -

врахований висновок Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Відповідачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити і скасувати ухвалу судді Дарницького районного суду м.Києва від 19 липня 2021 року як незаконну.

Направлена відповідачці судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у травні 2021 року ОСОБА_1 подав до Дарницького районного суду м.Києва позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами було укладено два договори позики від 28 березня 2018 року та від 06 грудня 2019 року, згідно яких він позичив відповідачці кошти у розмірі 1866000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 2 % від суми позики на місяць терміном до травня 2020 року. У зв`язку із неповерненням відповідачкою коштів в обумовлений договором позики строк просив стягнути з відповідачки на його користь борг у розмірі 2673984 грн.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 31 травня 2021 року.

16 липня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачці садовий будинок по АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :04:001:05033, оскільки відповдіачка борг не повернула, а невжиття таких заходів ускладнить виконання рішення суду по даній справі або навіть зробить його неможливим до виконання, бо відповідачка може розпорядитися нерухомим майном на користь третіх осіб.

Також судом встановлено, що належні відповідачці ОСОБА_2 садовий будинок по АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:05033, перебувають в іпотеці у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень, що стверджується Інформаією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.46-50).

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

- 3 -

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову за заявою позивача, суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для їх застосування. При цьому суд виходив з того, що будинок і ділянка, на яку позивач просить накласти арешт, перебувають в іпотеці третьої особи, яка не є учасником справи, а відтак накладення арешту буде порушувати її права, що виключає правомірність накладенні арешту.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При відмові у вжитті заходів забезпечення позову, суддя обгрунтовано врахував як перебування спірного нерухомого майна в іпотеці у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», так і те, що дана особа не є учасником справи.

Також, суд вірно вказав, що позивачем не надано доказів, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову або що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду про неможливість накладення арешту на належні відповідачці будинок та земельну ділянку, які перебувають в іпотеці у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», що у свою чергу буде порушувати права банку є суб`єктивним, несправедливим та не узгоджується із законом, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що садовий будинок по АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та земельна ділянка за цією ж адресою з кадастровим номером

- 4 -

:04:001:05033 перебувають в іпотеці, де іпоткодержателем є ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», який надав відповідачці кредит, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким приписам кореспондуються положення ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», згідно ч.1 якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Згідно положень ч.5 цієї статті кошти, що надійшли від реалізації заставленого майна, перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на те, що іпотекодавцем є ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» накладення арешту буде порушувати його права на переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Це по-перше.

По-друге, арешт не призведе до поновлення прав позивача, оскільки банк має першочергове право на отримання коштів від реалізації цього майна незалежно від арешту.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, де Верховний Суд вказав, що іпотека або арешт, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше.

І по-третє, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» не залучений до участі у справі, а відтак ухвалення судового рішення, яке стосується прав та інтересів особи, що не була залучені до участі у справі, є процесуальним порушенням і безумовною (обов`язковою) підставою для скасування відповідного рішення як апеляційною (п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України), так і касаційною інстанцією (п.8 ч.1 ст.411 ЦПК України), оскільки суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що відповідачка має невиконані зобов`язання за угодами, які вона підписала 28 березня 2018 року, тобто ще до укладення нею 31 травня 2018 року договору іпотеки, чим порушила його права, а тому він залишає за собою право визнати угоду фіктивною або удаваною як вчинену з метою уникнення відповідальності колегія суддів відхиляє як такі, що не мають правового значення.

При цьому, як вище вказувалося іпотека, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, має вищий пріоритет.

Це ж стосується доводів скарги про те, що суд не врахував наявність двох виконавчих проваджень про стягнення з відповідачки боргу за двома договорами позики на користь ОСОБА_3 , де вона також ухиляється від виконання судових рішень, які не мають правового значення для вирішення заяви позивача про накладення арешту.

Посилання у скарзі на те, що судом не врахований висновок Верховного Суду у

- 5 -

постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 не є релевантними, оскільки в даній справі мають місце інші фактичні обставини. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: