справа № 166/1285/20
провадження № 2/166/39/21
РІШЕННЯ

іменем України

12 січня 2021 року смт.Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого судді Свистун О.М., за участю секретаря Заєць Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника позивача Колєсніка Богдана Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

встановив:

Представник позивача Колєснік Б.В. 30 листопада 2020 року звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 10 травня 2020 року близько 23 год 20 хв керував власним транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц 210», державний номерний знак НОМЕР_1 , на вул.Центральна у с.Велимче Ратнівського району Волинської області, де його автомобіль був зупинений поліцейським СРПП №4 Луцького РВП ЛВП у Волинській області Кіпенем Іваном Івановичем. На місці зупинки було проведено огляд позивача на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічного засобу «Драгер», показник якого становив 0,94 промілле. ОСОБА_1 із результатами огляду був не згоден, пояснював інспектору, що обробляв маску спиртом. Незважаючи на невизнання ним винуватості у вчиненні порушення та його пояснення про відсутність на місці зупинки автомобіля жодного свідка Ратнівським районним судом постановою від 23.07.2020 його притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у виді 10200 грн штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Волинським апеляційним судом 16 вересня 2020 року згадану вище постанову суду скасовано, а провадження у справі про адмінправопорушення закрито за відсутністю події і складу порушення у зв`язку з тим, що зазначений у протоколі про адмінправопорушення свідок ОСОБА_2 є працівником поліції, інший вказаний у протоколі свідок ОСОБА_3 на місці проведення огляду на стан сп`яніння присутня не була. У зв`язку з цим позивач звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, яка останнім була зареєстрована на виконання ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 02.10.2020, постановленою за його скаргою на бездіяльність ТУДБР.

Вважає, що закриття справи про адміністративне правопорушення щодо позивача в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконність складення та направлення до суду працівниками поліції матеріалів вказаної справи.

Внаслідок безпідставного, протиправного та незаконного складення працівниками поліції щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП, викладення у ньому обставин, що не відповідають дійсності з явною підробкою процесуальних документів, бездоказового визнання його винним у вчиненні згаданого адмінправопорушення, незаконного ініціювання притягнення позивача до адмінвідповідальності, на думку представника позивача, ОСОБА_1 було завдано значної шкоди. Так, позивачу було спричинено моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо розголосу факту його затримання і притягнення до адміністративної відповідальності за місцем проживання. Позивач протягом всього часу розгляду його справи в судових інстанціях боявся громадського осуду, відчував сором перед близькими та знайомими. За весь час розгляду справи в судах позивач переніс значні хвилювання, його звичний ритм життя був порушений. Неправдиве обвинувачення його у вчиненні порушення негативно вплинуло на його стосунки із сусідами, знайомими, оскільки під час судового розгляду справи позивача викликали до суду, що обумовило нездоровий інтерес до його особи, поставило під сумнів його честь і гідність. Зазначив, що вказані вище обставини залишили негативні зміни в житті позивача: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення події, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності.

Крім цього, зазначив, що істотні незручності для ОСОБА_1 позбавлення більш ніж на чотири місяці посвідчення водія, що обумовило неможливість виїзду позивача автомобілем за межі України, де тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами не є чинним.

Загальний розмір завданої позивачу моральної шкоди його представник оцінює в сумі 50000 грн.

Крім цього, позивач унаслідок незаконного його притягнення до адміністративної відповідальності зазнав майнової шкоди. Так, на підставі договору про надання правової допомоги №93 від 24.07.2020 та додаткової угоди №1 до вказаного договору позивачем сплачено представнику 10800 грн витрат на правову допомогу, у тому числі 5000 грн гонорару успіху в зв`язку із скасуванням постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 60800 грн, у тому числі 50000 грн. моральної шкоди та 10800 грн. майнової шкоди.

ГУНП у Волинській області 14 грудня 2020 року скерувало до суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач у відзиві зазначив, що огляд позивача на стан алкогольного сп`яніння був проведений за допомогою приладу «Drager Alkotest 6810», з результатами якого останній був згідний, що засвідчив власним підписом у акті огляду. Вважає, що всупереч Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.23 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач не подав до суду доказів, які б свідчили про зміст заподіяної йому моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість душевних страждань, наявність та істотність вимушених змін у життєвих стосунках, про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та заподіяною моральною шкодою. Позивачем суми відшкодування не обґрунтовано із посиланням на відповідні розрахунки, при їх визначенні не дотримано засад розумності і справедливості. На даний час причетність працівника поліції до вчинення кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим, не доведена, кримінальне провадження за ч.1 ст.366 КК України перебуває на стадії досудового розслідування, відтак відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і завданою шкодою. Вважає, що позивач не довів наявність усіх трьох обставин (незаконності рішення, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування, наявності безпосередньої майнової шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю та завданою шкодою), за яких є можливим покладення обов`язку відшкодувати майнову шкоду. Безпідставними вважає вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки маючи право на отримання безоплатної правової допомоги, позивач обрав оплатну правову допомогу, що може призвести до особистого збагачення останнього за рахунок коштів Державного бюджету.

Представник позивача у відповіді на відзив ГУНП, поданій до суду 21 грудня 2020 року, зазначив, що відповідач всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, стверджуючи про, нібито, неправомірні дії ОСОБА_1 будь-яких доказів на підтвердження даної обставини не надав. Навпаки факт притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності за неналежне оформлення адміністративних матеріалів, зокрема зазначення свідками огляду осіб, які на місці зупинки автомобіля не перебували, підтверджується висновком службового розслідування. Із покликанням на правові позиції Верховного Суду (постанови від 05.02.2020 №640/16169/17, 10.10.2019 №569/1799/16-ц вважає безпідставними твердження ГУНП про недоведеність позивачем незаконності дій поліцейського, який здійснював оформлення матеріалів щодо ОСОБА_1 , оскільки сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення свідчить про незаконність дій працівника поліції, а відшкодування шкоди, завданої незаконними рішень, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, здійснюється на підставі ст.1174 ЦК України незалежно від вини цієї особи та незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди позивачу долученими до позову документами, розрахунок мінімального розміру якої здійснено на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» із врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 №686/23731/15-ц. Заявлена вимога про стягнення 10800 грн не є вимогою про розподіл судових витрат, як про це зазначило ГУНП, а є вимогою про відшкодування майнової шкоди. З огляду на право особи вільно обирати представника та необізнаність позивача із правом на безоплатну правову допомогу, вважає понесені позивачем витрати на правову допомогу нагальними, вимушеними і спрямованими на доведення своєї невинуватості в апеляційному суді.

ДКС України 18 грудня 2020 року скерувала до суду відзив на позов, у якому просить у задоволенні позову відмовити. Відзив мотивовано тим, що всупереч ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачем не доведено незаконність дій працівників Луцького РВП ГУНП у Волинській області, у тому числі й постановою Волинського апеляційного суду від 16.09.2020, якою лише скасовано постанову Ратнівського районного суду від 23.07.2020 та закрито провадження у справі за відсутністю події і складу адмінправопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Із покликанням на Постанови Верховного Суду від 10.10.2018 №640/3837/17, від 29.08.2018 №686/16161/16-ц відповідач зазначив про недоведеність позивачем заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача і заподіяною шкодою, про необґрунтованість розміру моральної шкоди. Крім цього, ДКС України вказала про неможливість установлення із пред`явлених позивачем документів суті послуги із надання правової допомоги та її обсягу. Разом із тим, ДКС України вважає, що позивачем необґрунтовано визначено ДКС як відповідача, оскільки остання жодних його прав та інтересів не порушувала, шкоди не завдавала.

Представник позивача 23 грудня 2020 року подав до суду відповідь на відзив ДКС України з мотивами, аналогічними тим, що зазначені у відповіді на відзив ГУНП у Волинській області. Додатково щодо доводів безпідставного залучення ДКС України в статусі відповідача вказав на судову практику Верховного Суду, відповідно до якої при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади , його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача орган Державного казначейства України.

Представники відповідачів, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав, зазначених у позові. Пояснив, що у зв`язку із відсутністю на місці зупинки транспортного засобу свідків огляду позивача на стан сп`яніння, Волинським апеляційним судом скасовано постанову місцевого суду про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, а провадження закрито за відсутністю події і складу порушення. Вважає вказану постанову суду апеляційної інстанції достатнім доказом на підтвердження незаконності дій працівників поліції, що виявляється у незаконному затриманні позивача, незаконному накладенні на нього штрафу, незаконному ініціюванні притягнення до адмінвідповідальності. Мінімальний розмір моральної шкоди розраховано на підставі ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Збільшення мінімального розміру моральної шкоди обґрунтовує необхідністю участі у багатьох ініційованих поліцейськими судових процесах, а також необхідністю вживати відповідні заходи задля захисту своїх прав та інтересів внаслідок незаконного поводження поліцейських. Просить позов задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, дійшов висновку про таке.

Із матеріалів справи №166/516/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП вбачається, що 10 травня 2020 року щодо останнього складено протокол ДПР18 №384120 про те, що він цього ж дня о 23 год 20 хв у с.Велимче на вул.Центральна Ратнівського району керував автомобілем «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.9 а Правил дорожнього руху.

За результатами розгляду вказаної справи постановою Ратнівського районного суду від 23.07.2020 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Постановою Волинського апеляційного суду від 16.09.2020 апеляційну скаргу захисника Колєсніка Б.В., подану в інтересах ОСОБА_1 , задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу вказаного правопорушення.

За даним фактом ГУНП у Волинській області щодо дій працівника поліції ОСОБА_4 було проведено службове розслідування, за результатами якого згідно із відповідним висновком від 27.10.2020 останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки до ОСОБА_1 не було застосовано адміністративного арешту чи виправних робіт, відтак до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таку правову позицію, висловив Верховний Суд України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, яка відповідно до ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 вищевказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Таким чином, здійснення провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яке в подальшому було закрито судом апеляційної інстанції за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадової особи, а саме інспектора поліції ОСОБА_4 , який ініціював та здійснював вказане провадження (складав протокол, отримував пояснення).

Твердження представника позивача про незаконність дій працівника поліції, що полягає у незаконному затриманні ОСОБА_1 , будь-якими доказами не доведені. Ні в апеляційній скарзі на постанову Ратнівського районного суду від 23.07.2020 , ні у постанові Волинського апеляційного суду від 16.09.2020 не йдеться про факт затримання особи, яка притягується до відповідальності, й оцінка такому факту не дається.

Оскільки закриття справи про адміністративні правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відтак такими діями позивачу завдано моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини працівника поліції.

Закриття справи про адміністративне правопорушення надає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України й статті 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» та не перебуває у залежності від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.09.2020 №591/1001/17, від 05.02.2020 №640/16169/17, від 22.07.2020 №303/7352/18, від 01.07.2020 №347/1977/17, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 №569/1799/16-ц.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Наданими в суді поясненнями та представленими доказами доведено факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 , що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Враховуючи глибину, тривалість та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, порушення нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, враховуючи відновлення порушених прав позивача самим фактом скасування постанови суду про визнання його винуватим у вчиненні правопорушення, суд вважає непропорційним заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди тим адміністративним стягненням, що йому загрожували (10200 гривень штрафу та один рік позбавлення права керування транспортними засобами). Відтак суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 8000 грн.

Судом установлено, що позивач у зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності зазнав майнової шкоди, яка складається з витрат на правничу допомогу адвоката. Так, на підставі договору про надання правової допомоги №93 від 24.07.2020 та додаткової угоди №1 до вказаного договору про гонорар успіху (5000 грн) згідно із актом №1 від 20.11.2020 та відповідними бухгалтерськими документами (прибутковий касовий ордер №33 від 20.11.2020, квитанція до ордера) позивачем сплачено представнику 10800 грн витрат на правову допомогу, з яких 3200 грн за правову допомогу в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та 5000 грн гонорару успіху в зв`язку із скасування апеляційним судом постанови суду першої інстанції в даній справі, а також 2600 грн за правову допомогу в кримінальному провадженні, ініційованому позивачем за фактом службового підроблення у діях працівника поліції.

Оскільки чинний Кодекс України про адміністративні правопорушення не врегульовує порядку відшкодування понесених особою витрат на правову допомогу, відтак вказані витрати у зв`язку із встановленням факту незаконного притягнення позивача до відповідальності, на думку суду, підлягають стягненню у даному цивільному провадженні.

З цих же підстав, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу в справі про притягнення до адміністративної відповідальності, суд доходить висновку про стягнення на користь позивача 3200 грн таких витрат та 2000 грн гонорару успіху.

Зменшуючи розмір гонорару успіху суд керується Постановами Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №359/6602/18, від 25.11.2020 у справі №754/3571/16-ц, Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, відповідно до яких суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху» саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого, зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху», не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Беручи до уваги участь представника позивача лише в апеляційному провадженні (в одному судовому засіданні) вказаної справи про адмінправопорушення, враховуючи принцип розумності та співмірність понесених витрат із стягненнями, що загрожували ОСОБА_1 , суд зменшує розмір гонорару успіху до 2000 грн.

Таким чином, до стягнення на користь позивача підлягає 5200 грн витрат на правову допомогу в справі про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

Враховуючи, що кримінальне провадження за ст.366 КК України, потерпілим у якому визнаний ОСОБА_1 , на даний час не розглянуто, вимога про витрати позивача на правову допомогу в даному кримінальному провадженні підлягає вирішенню судом за результатами розгляду цього провадження відповідно до норм Кримінально-процесуального кодексу, стаття 124 якого регулює порядок розподілу процесуальних витрат.

Доводи представника ДКС України про неправильність залучення Казначейської служби як відповідача у даній справі є безпідставними, оскільки з огляду на судову практику Верховного Суду ( від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 , від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц , від 01.07.2020 у справі № 591/5911/17, від 23.09.2020 у справі № 626/608/18, від 07.10.2020 у справі № 646/1806/18, від 18.12.2019 у справі №340/451/18, від 26.02.2020 у справі № 366/2026/18, від 11.03.2019 у справі № 629/795/19, від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача орган Державного казначейства України.

Керуючись статтями ст.ст.10, 12, 141, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 23, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність», суд

вирішив:

Позов представника позивача ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 8000 (вісім тисяч) гривень моральної шкоди та 5200 гривень витрат на правову допомогу, загалом 13200 (тринадцять тисяч двісті) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Відповідно до п.п.15.5) п.1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 18 січня 2021 року.

Суддя Ратнівського

районного суду О.М.Свистун