Справа № 465/1601/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/443/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Шеремети Н.О., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2020 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про зміну формулювання причин та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлення факту заподіяння моральної шкоди та зустрічним позовом Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом мотивує тим, що 22.09.1994 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в ЛКП «Львівелектротранс» в тролейбусне депо слюсарем по ремонту електрообладнання. В липні 2016 року подав заяву про звільнення за власним бажанням. Так як таку заяву не було завізовано начальником, він надіслав її рекомендованим повідомленням та через 14 днів припинив свою діяльність на підприємстві.

Наказ про звільнення за власним бажанням не був винесений, однак 22.12.2016 року підприємством видано наказ про звільнення його за п.4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин.

З вищевказаним звільненням за прогули без поважних причин не згідний, оскільки він просив звільнити його за власним бажанням у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП.

Крім того, позивач вказує, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, оскільки він не міг працевлаштуватися на роботу через формулювання звільнення у зв`язку із прогулами. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

01 серпня 2017 року від представника відповідача на адресу суду поступила зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , про відшкодування майнової шкоди.

Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що відповідачем було проведено перевірку технічного стану носія та електронної інформації ноутбука DELL DW 212, який належить ЛП «Львівелектротранс», однак знаходився у володінні та службовому користуванні ОСОБА_1 . Так як діями позивача знищено технічну документацію по електрообладнанню та кресленню деталей для тролейбусів, програмне забезпечення для перегляду та створення креслень, принципові електровані блок-схеми електрообладнання тролейбусів, відповідачу було завдано матеріальну шкоду. Крім того, зафіксовано факт не повернення всього майна ОСОБА_1 , а саме мультиметра, вартістю 144 грн. та тестера, вартістю 200 грн. На підставі вищевикладеного, просить зустрічний позов задоволити, та стягнути з ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 6344 грн., з яких 6000 грн. за знищене програмне забезпечення та 344 грн. за неповернення майна.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2020 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про зміну формулювання причин та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю.

Зустрічний позов Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 відшкодування завданої ним матеріальної шкоди у розмірі 6 344 грн. (шість тисяч триста сорок чотири) гривні на користь Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_2 оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що суд не надав належної оцінки тому факту, що ним надсилалася заява про звільнення за власним бажання відповідачу, в підтвердження чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №006 від 02.12.2016, яке вручено адресату ЛКП «Львівелектротранс» 06.12.2016. Щодо зустрічних позовних вимог, зазначає, що мультиметр та тестер в період його перебування на лікарняному з 06.10.2016 по 13.10.2016 пропали з його робочого місця після взлому дверей його робочого приміщення. Щодо вартості програмного забезпечення 6000 грн., яке згідно слів позивача за зустрічним позовом було встановлено на ноутбук, такі обставини не підтверджені жодними доказами. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2020 року та постановити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ЛКП «Львівелектротранс».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що ОСОБА_1 не довів, що він звертався до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням, в зв`язку з чим він був звільнений з роботи за прогул на законних підставах, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що з вини ОСОБА_1 було завдано ЛКП «Львівелектротранс» матеріальну шкоду в розмірі 6344 грн., за знищення програмного забезпечення та інших матеріальних цінностей.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами ст.ст. 12,80,81,83 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 22.09.1994 р. ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ЛКП «Львівелектротранс» в тролейбусне депо на посаду слюсара по ремонту електрообладнання, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 21 КЗпП, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

З долучених ОСОБА_1 до позовної заяви доказів вбачається, що він 02 грудня 2016 року звернувся до директора ЛКП «Львівелектротранс» з заявою про звільнення за власним бажанням з 15 грудня 20216 року, яку скерував через пошту і така була вручена ЛКП «Львівелектротранс» 06 грудня 2016 року (а.с. 4, 7, 8).

Згідно Закону України «Про поштовий зв`язок», Правила надання послуг поштового зв`язку, повідомлення про вручення поштового відправлення 8006, надіслане ОСОБА_1 за поштовою адресою, АДРЕСА_1 є належним та допустимим доказом його вручення адресату ЛКП «Львівелектротранс».

Покликання ЛКП «Львівелектротранс» на те, що така заява про звільнення була отримана не повноважною особою та не була належним чином зареєстрованою, не можу бути підставною для позбавлення права ОСОБА_1 звільнити з роботи за власним бажання.

ОСОБА_1 був звільнений з роботи 22.12.2016 р., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки НОМЕР_1 та копії наказу про звільнення від 03 березня 2017 року №116-П, не з причин «за власним бажанням», а на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 02 грудня 2016 року звернувся до ЛКП «Львівелектротранс» з заявою про звільнення за власним бажання, були відсутніми підстави для його звільнення 22 грудня 2016 року за прогул без поважних причин, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне визнати звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду на підставі наказу №116-П від 03 березня 2017 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним, та змінити формулювання Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» () причин звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду, зазначеної у наказі №116-П від 03 березня 2017 року на «звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» та зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс» (), внести зміни у трудову книжку ОСОБА_1 змінивши формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду, зазначеної у наказі №116-П від 03 березня 2017 року на "звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України".

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало його працевлаштуванню, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з ЛКП «Львівелектротранс» середнього заробітку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позов не довів належними доказами факту завдання йому моральної шкоди, а саме покликання, що йому завдано моральної шкоди, не може бути підставою для її стягнення, в взв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 131 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно ч.1-3 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до ч.1,2, ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Звертаючи до суду з зустрічним позовом ЛКП «Львівелектротранс» зазначив, що ОСОБА_1 завдав підприємству наступну шкоду:

вартість знищеного програмного забезпечення 6000 грн.;

недостача підзвітного майна 344 грн (мультиметр 144 грн., тестер 200 грн.)

Колегія суддів звертає увагу на відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ноутбук моделі ASUSx58C, який належав ЛКП «Львівелектротранс» перебував у володінні та службовому користуванні ОСОБА_1 , а також, що на ньому було встановлене програмне забезпечення, яке останній знищив, чим завдав підприємству шкоду в розмірі 6000 грн. не доведено жодними належними доказами.

Судом не встановлено, що згаданий ноутбук передавався ОСОБА_1 для службового користування і на ньому було встановлено програмне забезпечення вартістю в 6000 грн., яке згідно доводів ЛКП «Львівелектротранс» знищив ОСОБА_1 .

З наявного в матеріалах справи акта про передачу матеріальних цінностей, з яким погодився ОСОБА_1 вбачається, що 01.02.2017 в приміщенні тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» було проведено вскриття ящика ОСОБА_1 і виявлено відсутність мультиметра, тестера та іншого обладнання.

ЛКП «Львівелектротранс» звертаючись до суду з зустрічним позовом та оцінюючи збитки, зазначив, що вартість Мультиметра VC9805 (10.05р) - 144 грн., Тестера (07-0364,200,00) 200 грн.

Факт передачі та перебування у його користуванні ОСОБА_1 не заперечує, однак стверджує, що такі пристрої пропали з його робочого місця під час перебування ним на лікарняному, оскільки в цей період відбулося проникнення на його робоче місце, взламано двері, в підтвердження чого він звернувся до адміністрації ЛКП «Львівелектротранс» із службовою запискою та долучив до матеріалів справи фотографії зламаних дверей його робочого місця.

На спростування наведеного, ЛКП «Львівелектротранс» долучає службову записку начальника тролейбусного депо від 30.01.2017, згідно якої ОСОБА_1 забрав в тому числі без його згоди мультиметр та тестер.

Колегія суддів вважає не доведеним з сторони ЛКП «Львівелектротранс» факту завдання шкоди в розмірі вартості мультиметра та тестера, оскільки сама по собі службова записка не підтверджує факту викрадення даних речей з підприємства.

Колегія суддів вважає не доведеним з сторони ЛКП «Львівелектротранс» вартість фактичних завданих збитків з сторони ОСОБА_1 , в зв`язку з чим відступні підстави для задоволення зустрічного позову в цілому.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Первісний позов ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про зміну формулювання причин та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлення факту заподіяння моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду на підставі наказу №116-П від 03 березня 2017 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним.

Змінити формулювання Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» () причин звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду, зазначеної у наказі №116-П від 03 березня 2017 року на «звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» та зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс» (), внести зміни у трудову книжку ОСОБА_1 змінивши формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду, зазначеної у наказі №116-П від 03 березня 2017 року на "звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України".

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» в користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 3985,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.О. Шеремета

Н.П. Крайник