Ухвала

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа №759/660/19

провадження №61-17098ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

У червні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, у якій просила визначити місце та час спілкування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю до винесення судового рішення, встановити зустрічі щотижня у будні дні: понеділок, середу та п`ятницю протягом однієї години в її присутності в кабінеті практикуючого психолога Міського центру дитини без присутності будь-яких інших осіб; зобов`язати батька ОСОБА_2 забезпечити явку дитини на вказані зустрічі з матір`ю дитини згідно визначеного часу спілкування до кабінету психолога Міського центру дитини за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня

2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року залишено без змін.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу направити на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Пункт 8 статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

За приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Ухвали, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду наведені в статті 353 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову.

Пунктом 4 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову.

Право касаційного оскарження передбачено положеннями частини першої статті 389 ЦПК України, зокрема, щодо ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

Оскарження ухвал суду першої інстанції щодо відмови у забезпеченні позову, після їх перегляду в апеляційному порядку, у статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

У пункті 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зроблено правовий висновок про те, що з огляду на відсутність у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України серед ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, ухвали цього суду про відмову у забезпеченні позову (пункт 4 частини першої статті 353 ЦПК України), неможливим є як касаційне оскарження такої ухвали, так і касаційне оскарження постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін. Це обмеження права на оскарження не шкодить суті права особи, зацікавленої у забезпеченні позову, оскільки вона може повторно звернутися із заявою про таке забезпечення до суду першої інстанції за наявності для цього підстав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Ураховуючи викладене ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду

від 15 вересня 2021 року, прийнята за результатами перегляду вказаної ухвали місцевого суду, не підлягають касаційному оскарженню у зв`язку з відсутністю пункту 4 частини першої статті 353 ЦПК України у переліку оскаржуваних ухвал за пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Щодо вказівки в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду 15 вересня 2021 року про можливість її оскарження до Верховного Суду

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті, що термін «судом, встановленим законом», Верховний Суд встановив, що повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції є помилковим (Рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2012 року ТОВ «Фірма Верітас» проти України).

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко