Справа №461/3287/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Романюка В.Ф.

з участю:

секретаря судового засідання Цюпака В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) про захист прав споживачів та повернення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та повернення безпідставно набутих коштів.

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 30.12.2015 року ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено Кредитний договір №Z06.977.75345, за умовами якого банк надає клієнту кредит на поточні потреби у сумі 99 207,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявості), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами Договору. За змістом п.1.4 Договору за обслуговування заборгованості Банком Позичальник сплачує щомісячну плату в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісії, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідать змісту кредитних відносин. Вважає, що пунк 1.4 кредитного договору від 30 грудня 2015 року №206.977.75345 є нікчемним на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що дія на момент його укладення. На підставі вищевказаного зазначає, що в частині визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості слід зобов`язати відповідача повернути їй сплачені, як безпідставно набуті кошти у розмірі 166 668 грн. Просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. /а.с.22/.

02.09.2021 року позивача та представник позивача в судове засідання не з`явились. Належним чином були повідомленні про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладень до суду не надходило.

02.09.2021 року представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що 30.12.2015 року ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено Кредитний договір №Z06.977.75345, за умовами якого банк надає клієнту кредит на поточні потреби у сумі 99 207,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявості), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами Договору.

Відповідно до п.1.4 Кредитного договору № Z06.977.75345 від 30.12.2015 року за обслуговування кредитом заборгованості Банком, Позичальник сплачує щомісячну плату в розмірі 2.8000% від початкової суми кредиту.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду про повернення безпідставно набутих коштів, зазначила, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що обмежують її права як споживача в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначила, що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на її шкоду, натомість не конкретизувала в чому саме полягає несправедливість та які мотиви спонукали її підписати договір із очевидно несправедливими та невигідними умовами для неї.

Однак, з такими доводами позивача погодитись не можна з огляду на наступне.

Як вбачається з самої позовної заяви, а також наявних в матеріалах справи доказів позивач шляхом підписання та укладення кредитного договору, фактично підтвердила, що отримала та ознайомилась з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальність вартість кредиту, надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування.

Також, позивач підтвердила про отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптований договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі в разі невиконання позивачем зобов`язань за таким договором.

Крім того, у кредитному договорі дублюється та міститься інформація, як про суму кредиту (п.1.1.), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 21,99 % річних (п. 1.3.), розшифровка плати за обслуговування кредиту, що сплачується щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором; порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків (розділ 2), про реальну річну процентну ставку та про орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, інше.

Матеріалами справи доведено, що позивач під час укладення договору ознайомлювалась з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлювала, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів.

Судом достовірно встановлено, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена зі всіма його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору, про що сама підтвердила в договорі. Зміст договору, не порушує законних прав та інтересів позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову про зобовязання АТ «Ідея Банк» повернути кошти сплачені позивачкою у чіткій відповідності до умов підписаного нею ж договору.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Однак, позивач не відмовлялась від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, і не зверталась до АТ «Ідея Банк» за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення.

Окрім того, відповідно до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Аналіз даної правової норми свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

10 червня 2017 року, набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10.06.2017 року.

Так, відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

У свою чергу, з 10 червня 2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та була виключеною і припинила свою дію.

Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно - правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі на додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Пунктом 1.4 Кредитного договору банк встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Отже, чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним.

Окрім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Оспорюваний договір вчинений у письмовій формі, як це передбачено ч.1 ст.1055 ЦК України. Даний договір був підписаний позивачем, яка жодних зауважень не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами договору. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

У відповідності зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції акцепту) другою стороною.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Дані норми носять спеціальний (привілейований) характер. Крім того, кредитний договір є консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами домовленості за всіма істотними умовами цього договору.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.

Правочин, що оспорюється позивачем, був підписаний нею власноручно та на умовах, які як на момент його укладення, так і протягом дії цього договору та виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за таким, позивач вважала дійсними та справедливими. Такий правочин повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його як недійсним вцілому, так і встановлення нікчемності його частин і як наслідок у суду відсутні законні підстави для застосування наслідків такої нікчемності.

Додатково необхідно відмітити, що згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.09.2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

На підставі встановленого та вказаних вище норм суд дійшов висновку, що позичальник була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість кредиту, розміри та терміни сплати процентів та інших платежів, які банк має право встановлювати.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що укладення оспорюваного кредитного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Таким чином, позивачем обрано невірний спосіб захисту, а відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Керуючись ст.ст. 4,12, 81, 141, 229, 263-265, 268, 289, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) про захист прав споживачів та повернення безпідставно набутих коштів

Судовий збір у сумі 908 грн. компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Романюк В.Ф.