Провадження №22-ц/812/2055/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2021 року м. Миколаїв

справа № 2-2027/10

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про визнання протиправною та скасування постанови Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про закінчення виконавчого провадження, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 16 вересня 2021 року під головуванням судді Саламатіна О.В., повний текст якої складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2020 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») звернулось до суду зі скаргою про визнання протиправною та скасування постанови Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Заводський ВДВС) про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання відновити виконавче провадження.

Заявник зазначав, що в провадженні Заводського ВДВС перебувало виконавче провадження №42949445, з примусового виконання виконавчого листа у справі № 2-ц-12/2027/10, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 28 серпня 2013 року, про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ПрАТ «СК «ВУСО» безпідставно стягнуті за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09.12.2010 року.

16 квітня 2014 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа. 16 грудня 2020 року заступником начальника Заводського ВДВС в межах вказаного виконавчого провадження на підставі п. 13 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про закінчення провадження у зв`язку з непред`явленням виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

На думку заявника, виконавче провадження закінчено з формальних підстав, а саме, у зв`язку з непред`явленням Центральним районним судом м. Миколаєва виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у визначені строки тоді як, за час виконавчого провадження протягом шести років заступником начальника Заводського ВДВС формально виносились постанови про вчинення певних процесуальних дій, але практично завжди такі постанови не направлялись сторонам, або направлялись на неналежні адреси боржника, що призвело до тривалого невиконання рішення суду та завдає негативних наслідків стягувачу.

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Заводського ВДВС Щербатюка А.І. від 16.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження №42949445 та зобов`язати поновити виконавче провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2021 року скаргу ПрАТ «СК «ВУСО» задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Заводського ВДВС Щербатюка А.І. від 16.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 42949445 та зобов`язано державного виконавця поновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-ц-12/2027/10 від 28.08.2013 року.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Заводський ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду просив ухвалу скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні скарги.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції як на підставу для задоволення скарги помилково посилався на те, що державний виконавець не врахував відсутності доказів отримання ПрАТ «СК «ВУСО» копії постанови про відновлення виконавчого провадження. Проте такі обставини не мають правового значення при вирішенні даної справи, до того ж на ці обставин як на підставу для задоволення скарги заявник не посилався. Апелянт також звертав увагу, що приймаючи оскаржувану постанову від 16.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження заступник начальника Заводського ВДВС Щербатюк А.І. діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «ВУСО», посилаючись на законність обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін. Зазначало, що рішення суду захищає права скаржника та забезпечує право стягувача на виконання рішення суду про зобов`язання боржника повернути майно у вигляді грошових коштів.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник Заводського ВДВС - Романчук С.М. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник стягувача ПрАТ «СК «ВУСО» в судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу Товариство просило розглянути справу без участі їх представника.

Боржник ОСОБА_1 в судове засідання також не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином: відповідно до ч. 7 ст. 14, ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т. 3 а.с. 68), клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на нижчевикладене.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд виходив з того, що державний виконавець не врахував обставини відсутності доказів отримання стягувачем постанови про відновлення виконавчого провадження, а тому передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Згідно з ст.41 цього Закону у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПрАТ СК ВУСО про стягнення страхового відшкодування у сумі 72 700 грн 98 коп., пені у сумі 8003 грн 08 коп. та судових витрат.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 грудня 2010 року рішення суду першої інстанції було скасоване та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено. З відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто 72 700 грн 98 коп. страхового відшкодування та пеню в сумі 8003 грн.08 коп. шляхом перерахування вказаних сум ПАТ Перший Український міжнародний банк за кредитним договором №6899153 від 19 вересня 2008 р. Також на користь позивача стягнуто з відповідача 240 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

24 лютого 2011 року ПрАТ СК ВУСО на виконання вищезазначеного рішення перерахувало на рахунок ВДВС Ворошиловського РУЮ м.Донецька 80944грн.06коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року вищезазначене рішення апеляційного суду Миколаївської області було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 грудня 2011 року рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 22 липня 2010 р. скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. З ПрАТ СК ВУСО на користь позивача стягнуто 28172 грн 58 коп. страхового відшкодування, 3101 грн 30 коп. пені та 240 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 грудня 2012 року частково задоволено заяву ПрАТ СК ВУСО про стягнення з позивача безпідставно отриманих 49 430 грн 18 коп. Зобов`язано ПАТ Перший Український міжнародний банк зазначену суму повернути ПрАТ СК ВУСО.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 02 квітня 2013 року ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 грудня 2012 року скасовано та постановлено нову ухвалу. Заяву ПрАТ СК ВУСО про поворот виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 грудня 2010 року задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПрАТ СК ВУСО безпідставно стягнуті за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 грудня 2010 року 49430грн.18 коп.

На підставі вказаного судового рішення Центральним районним судом м.Миколаєва 28 серпня 2013 року видано виконавчий лист. (т. 2 а.с. 23)

16 квітня 2014 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС Чигирик І.Г. відкрито виконавче провадження №42949445 (т. 2 а.с.149).

25 червня 2020 року постановою заступника Заводського ВДВС Щербатюка А.І. виконавче провадження закінчено відповідно до ч. 3 ст. 63, п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 2 а.с.113).

Згідно з супровідним листом від 31.07.2020 року за №62467/107-36/1 вказана постанова була направлена сторонам виконавчого провадження та відповідно до вимог ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» - разом із виконавчим документом була направлена до Центрального районного суду м.Миколаєва (т. 2 а.с.112).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року за результатами розгляду скарги ПрАТ СК ВУСО вищезазначену постанову державного виконавця скасовано та зобов`язано державного виконавця поновити виконавче провадження (т. 2 а.с.118-125).

Постановою державного виконавця від 04 листопада 2020 року відновлено виконавче провадження №42949445. У даній постанові зазначено, що стягувач, суд або орган (посадова особа), якому було повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання (т. 2 а.с.258).

Згідно з супровідним листом від цієї ж дати за № 91272/107-36/1 постанова про відновлення виконавчого провадження направлена сторонам виконавчого провадження та Центральному районному суду м.Миколаєва (т. 2 а.с.259).

Відповідно до трекінгу поштового відправлення до Центрального районного суду м.Миколаєва вказана постанова отримана працівником суду 06 листопада 2020 року (т. 2 а.с.261).

Суб`єктом оскарження надані належні докази направлення та вручення Центральному районному суду м. Миколаєва як скасованої в подальшому постанови від 25 червня 2020 року про закінчення виконавчого провадження разом із виконавчим документом, так і постанови від 04 листопада 2020 року про відновлення виконавчого провадження.

Отже, з огляду на приписи пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», непред`явлення Центральним районним судом м. Миколаєва у визначений статтею 41 цього Закону місячний строк з дня надходження постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження є підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження.

За такого, приймаючи 16 грудня 2020 року постанову про закінчення виконавчого провадження № 42949445 відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 39 та 40 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку із тим, що станом на 16 грудня 2020 року оригінал виконавчого документу до Заводського ВДВС не надійшов, заступник начальника Заводського ВДВС Щербатюк А.І. діяв відповідно до вимог вказаного Закону та у межах наданих йому повноважень.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про протиправність дій посадової особи Заводського ВДВС при винесенні оскаржуваної постанови є помилковим.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для визнання неправомірною оскаржуваної постанови є помилковим.

Отже, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимог скарги про визнання протиправною оскаржуваної з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Разом із тим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та необхідність його поновлення є правильним.

Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання..

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Отже, з огляду на вищенаведене, попри правомірність винесеної постанови про закінчення виконавчого провадження від 16 грудня 2020 року, враховуючи наслідки для скаржника в умовах невиконання рішення суду, що набрало законної сили, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині скасування постанови від 16 грудня 2020 року, як такої, що перешкоджає виконанню судового рішення в примусовому порядку.

Таке відповідає правовим висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №653/2554/17 та від 23 вересня 2021 року у справі № 761/19292/19.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо скасування постанови заступника начальника Заводського ВДВС Щербатюка А.І. від 16.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 42949445 та зобов`язання державного виконавця поновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-ц-12/2027/10 від 28.08.2013 року є правильним та не спростовується доводами апеляційної скарги.

Таким чином, відповідно до ст. 375 ЦПК України в цій частині оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 376; 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2021 року в частині задоволення вимог скарги про визнання протиправною постанови заступника начальника Заводського ВДВС Щербатюка А.І. від 16.12.2020 року про закінчення виконавчого провадження №42949445 скасувати та відмовити у задоволенні цих вимог.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: Т.Б. Кушнірова

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення складений 19 листопада 2021 року