22-ц/804/2203/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„04 листопада 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Номер провадження 22-ц/804/2203/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Целовальник К.А.
учасники справи :
третя особаприватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року головуючого судді Ковтуненка В.О. зі складанням повного тексту судового рішення 19 червня 2021 року по цивільній справі про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-
ОСОБА_2 є її рідним онуком. У 2016 році у відповідача виникли труднощі з місцем проживання та він звернувся до неї з проханням в`їхати до її будинку. Так як, вона є пенсіонером, особою похилого віку, проживала у будинку, який постійно потрібно підтримувати у належному стані та допомагати по господарству, розмір її пенсії мінімальний, тому вона погодилась, щоб її онук в`їхав до житлового будинку на умовах, якщо він буде їй допомагати по господарству, фінансово, а житловий будинок, перейде йому у власність одразу після її смерті.
В подальшому, вона вважаючи, що укладає договір довічного утримання уклала з відповідачем договір дарування спірного будинку свого єдиного житла. При укладанні оспорюваного договору вважала, що договором передбачені всі істотні умови договору довічного утримання, а саме обов`язок відповідача забезпечити позивача необхідним доглядом та забезпеченням в обмін на право власності на її будинок. Особисто позивач текст оспорюваного договору не читала, в зв`язку з тим, що вона не володіє українською мовою, при цьому нотаріус переклад договору на російську мову не здійснював, а ні усно, а ні письмово та не пояснив, що підписується договір дарування, а не договір довічного утримання, тому вважає, що договір дарування укладений нею під впливом помилки.
Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 18 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Чекіда О.А., зареєстрований в реєстрі за № 2168 від 18 жовтня 2016 року; застосувати наслідки недійсності угоди, визнавши за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда О. А., про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що визнані судом встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що судом було відмовлено у клопотанні про допит свідків, які бачили відносини між сторонами протягом 2016-2018 років, та які у липні 2018 року стали свідками погроз відповідача, нападу на позивача та образ; судом не надано оцінки письмовим доказам стосовно погроз виселення та нанесення тілесних ушкоджень позивачу, а саме витягам з єдиного реєстру досудових розслідувань, довідці з лікарні, рішенню суду від 04 вересня 2019 року у справі № 263/6776/19, вказані докази, на думку позивача свідчать про те, що відповідач зачекав рік, щоб позивач не дізналася про дійсну правову природу угоди, яку вона уклала з власним онуком та не змогла повернути майно шляхом розірвання договору.

Крім того, зазначено, що суд дійшов хибного висновку, що під час укладення договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору. Зауважено, що позивач народилась в Білорусії, професійної освіти не має, українську мову ніколи не вивчала, тому не прочитала у нотаріуса укладену зі своїм рідним онуком ОСОБА_2 угоду від 18 жовтня 2016 року, оскільки не володіє українською мовою, текст позивачу у нотаріуса не перекладався, вона довіряла своєму онукові, тому вважала, що підписує угоду, в якій буде зазначено, що власником спірного будинку буде її онук після її смерті.

До липня 2018 року, поки відповідач не влаштував бійку, позивач вважала, що саме вона є власником даного майна, оскільки вона постійно з 1982 року по теперішній час була зареєстрована та проживала у спірному буднику, всі квитанції по сплаті комунальних послуг з жовтня 2016 року приходили на її ім`я, тобто новим власником протягом півтора року не вчинялось жодних дій для переоформлення особистих рахунків по сплаті комунальних послуг, позивача не було виселено протягом року.Згідно пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що вона не розуміла відмінність договору дарування від договору довічного утримання.

Судом не звернуто уваги на той факт, що позивач не має іншого нерухомого майна, є людиною похилого віку, отримує мінімальну пенсію, а відповідач звернувся до суду із позовом про визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням, рішення від 04 вересня 2019 року по справі № 263/6776/19.

Також, зазначено, що позивач намагалась прийти до мирової угоди з відповідачем та переукласти угоду, складену 18 жовтня 2016 року шляхом набуття права власності відповідачем на спірний будинок після смерті позивача, оскільки спірний будинок для позивача є єдиним житлом, проте згоди не було досягнуто.

При підписанні договору позивач помилилася щодо правових наслідків договору та вважає, що це є обставиною, яка має істотне значення та є підставою, передбаченою ст. 229 ЦК України, для визнання правочину недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи, що заперечує проти кожного аргументу апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються письмовими доказами по справі. Зокрема, зазначає, що саме позивач була ініціатором договору дарування будинку в 2016 році, на той момент у нього не було труднощів з місцем проживання, оскільки він має у власності частину квартири у місті Маріуполі. ОСОБА_1 , що є йому рідною бабусею по матері, запропонувала йому посилитися в її будинку та оформити угоду про його відчуження саме договором дарування, щоб його дружина не мала права на нього претендувати. Також, вказує, що спірний будинок, на момент відчуження, не був єдиним житлом позивача, оскільки ОСОБА_1 на праві власності належала двокімнатна квартира по АДРЕСА_2 , яку вона 27 жовтня 2017 року подарувала його братові ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами справи. Щодо доводів позивача стосовно потреби в догляді та утриманні, зазначає, що ОСОБА_1 багато років знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , та ні в жовтні 2016 року, ні на даний час жодного догляду не потребує, веде активний спосіб життя, сама займається господарством, разом з ОСОБА_4 доглядали за городом і садом до виселення зі спірного будинку влітку 2021 року. Відносно нерозуміння позивачем тексту договору від 18 жовтня 2016 року, викладеного українською мовою вказує, що позовна заява викладена українською мовою, в матеріалах справи міститься довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , текст якої викладено нотаріусом українською мовою та підписаний позивачем, до того ж одним із правоустановчих документів на спірний будинок є рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 26 жовтня 2009 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на самовільно зведені будівлі, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , текст якого також викладено українською мовою, українською мовою було викладено заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2019 року за її позовом до нього про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, яке вона і її представник навмисно приховали від суду, який постановив 04 вересня 2019 року рішення про визнання ОСОБА_1 особою, що втратила право користування житловим приміщенням в спірному будинку, яке вона згодом оскаржила, особисто ОСОБА_1 зверталася в кадастрову службу із заявою українською мовою про отримання кадастрового номера земельної ділянки по АДРЕСА_1 , необхідного для посвідчення угоди договору дарування будинку. Тобто, на його думку, ті документи українською мовою, які влаштовують позивача, вона читає, розуміє, підписує та незнання державної мови їй в цьому випадку не заважає. Крім того, у своїх пояснення приватний нотаріус Чекіда О.А. вказав, що на договорі дарування від 18 жовтня 2016 року стоїть його підпис після підписів позивача та відповідача, та після посвідчувального напису, у тексті оспорюваного договору прямо вказано, що сторони розуміють значення своїх дій і не помиляються щодо викладеного в договорі, що вони діють добровільно, що зміст договору відповідає їх волі, на посвідчувальному написі є відмітка про те, що нотаріусом зроблений усний переклад тексту на російську мову.Щодо порушення норм процесуального права і не правильного застосування норм матеріального права, зауважує, що апелянт в скарзі не вказує, які саме, на її думку, норми права неправильно застосовані або порушені судом.

Суд дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що при укладанні договору дарування житлового будинку нею була допущена помилка щодо його правової природи . Даючи пояснення в судовому засіданні ,позивач підтвердила, що ні до візиту до нотаріуса, ні в нотаріальній конторі вони не обговорювали питання , пов*язані з доглядом або утриманням, а саме які види догляду необхідні і які він бере на себе зобов*язанння, яку суму позивачу необхідно на утримання, тобто не обговорювали ті обставини, які притаманні договору довічного утримання. Мова про це не йшла, бо відчуження будинку здійснювалося на безоплатній основі. Даючи оцінку поясненням сторін, третьої особи, а також письмовим доказам в їх сукупності за правилами ст.89 ЦПК України, суд виходив з того, що вік і стан здоров*я позивача не свідчать про її потребу станом на 18 жовтня 2016 року в сторонньому догляді та утриманні, а також з того, що відчужений за договором житловий будинок не був її єдиним житлом, що на протязі ряду років позивач укладала угоди українською мовою і не оспорювала їх, що він оселився в будинок із сім*єю і в даний час там проживає, тобто відбулася передача дару обдарованому . При викладених обставинах підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні . Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Лозінська О.А. підтримали викладені доводи скарги .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник адвокат Оснач Л.О. підтримали доводи відзиву на апеляційну скаргу ,просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда О. А. не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограми,що зареєстрована в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 2860 (т.2.а.с.45-46) .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 серпня 2018 року № 134517331, ОСОБА_1 , була власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1977 року за № 10246 та рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 26 жовтня 2009 року.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 18 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекіда О.А., зареєстрований в реєстрі за № 2168 від 18 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого позивач передав відповідачу спірний будинок у власність з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №54-126-406 від 16 серпня 2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 28 січня 1982 року по теперішній час.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вважав встановленим факт наявності волевиявлення позивача ОСОБА_1 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу будинку, який є її житлом. Судом встановлено, що під час укладення договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору, правові наслідки його укладення, оскільки доказів на підтвердження зворотного не надано. Щодо посилання позивача на той факт, що вона помилилась в природі договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, то суд виходив з того, що правова природа дарування є зрозумілою та не потребує додаткових знань у галузі права. При цьому, виходячи з пояснень позивача, вона розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Також , суд врахував наявність інших нотаріально посвідчених угод за участю позивача,та встановив ,що зміст правочину не суперечить, а ні актам цивільного законодавства, а ні інтересам держави або суспільства. Доказів щодо відсутності у позивача необхідного обсягу цивільної дієздатності на час укладення договору, до суду надано не було, як не надано доказів того, що волевиявлення позивача було не вільним, з огляду на те, що саме вона ініціювала укладення правочину. Той факт, що позивач продовжував оплачувати комунальні послуги не свідчить про те, що він не розумів значення укладеного ним правочину, оскільки продовжував користуватись такими послугами, та після укладення договору сторони продовжували спільно проживати у будинку. Також, суд врахував, що однією з підстав звернення до суду з зазначеним позовом у серпні 2018 року є виникнення неприязних відносин між сторонами . Оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що обставини ,які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог , не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи ,а тому задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи .

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Відповідно до положень ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Зі змісту договору дарування будинку від 18 жовтня 2016 року вбачається, що сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір не укладається під впливом тяжкої обставини та внаслідок його укладення не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Нотаріусом також роз`яснено умови законодавства щодо визнання правочинів недійсними, відповідно до ст.ст. 229-235, 717 ЦК України. Зазначено, що нотаріусом здійснено переклад тексту договору з української мови на російську мову.

Згідно пункту 15 договору дарування дарувальник та обдаровуваний ,взаємно стверджували,що договір укладається ними не про людське око,не приховує іншу угоду,і відповідає їх дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки (т.1. а.с.120-161).

Оскільки позивач не довела, що її волевиявлення на укладення договору дарування не було вільним і що вона помилялась щодо природи правочину , суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові. Позовні вимоги в частині відновлення позивача в праві власності на житловий будинок,не ґрунтуються на вимогах законодавства,оскільки документальне відновлення титульного права власності на предмет спору може бути реалізованим органами державної реєстрації речових прав , згідно із ст.ст.26,27 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень « на стадії виконання позитивного на користь позивача судового рішення .

Ретельно перевіривши матеріали справи , в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено,що на обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду: довідку про щомісячний розмір пенсії,який становить 1538,59 грн за період з січня 2018 року по серпень 2018 року (т.1.а.с.16); квитанції про сплату послуг за електроенергію 2016-2018 роки,вивоз ТБО 2016-2017 роки (т.1.а.с. 11-15); витяги з єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.10.2019 року,від 01.11.2019 року про конфлікт ,що виник 09 жовтня 2019 року; довідки та направлення до лікарні від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_4 ; довідки та направлення до лікарні від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 (т.1.а.с.102-105).

Інших доказів щодо предмету спору матеріали справи не містять та позивачем не надавались ,ані суду першої інстанції ,ані апеляційному суду .

Суд першої інстанції слушно зазначив,що зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 предметом доказування є обставини підготовки і укладення оспорюваного позивачем договору дарування житлового будинку від 18 жовтня 2016 року ,а не взаємовідносини сторін через значний час після цього укладання,а тому доводи апеляційної скарги стосовно неповного з*ясування обставин справи,що мають істотне значення,оскільки судом не допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,які б могли підтвердити,що рік після укладення договору дарування відповідач поводився мирно,проживав з дружиною в подарованому будинку,а потім став агресивним,через півтора року влаштував скандал,доводи про те,що не надано оцінки витягам з єдиного реєстру досудових розслідувань,довідкам лікарні,відхиляються судом апеляційної інстанції,як необґрунтовані. Аргументи відзиву на апеляційну скаргу з цього приводу є прийнятними.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як : вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Так, договір дарування будинку був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що договір дарування жилого будинку був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Встановлено, що на час укладення договору дарування ,позивач мала вік 66 років,не є самотньою людиною ,має близьких родичів та відповідач по справі є її рідним онуком.

Стан здоров*я та потреба у зв*язку із цим у догляді й сторонній допомозі не доведена. Жодних належних ,письмових доказів суду не надано.

Довідка про розмір пенсії не підтверджує фактичного матеріального становища позивача та потребу в утриманні ,оскільки як встановлено під час розгляду справи і підтверджується свідченнями позивача ,вона багато років , до одруження проживала разом з цивільним чоловіком ОСОБА_4 .

У судовому засіданні проведеному в апеляційній інстанції позивач підтвердила,що до укладення договору дарування вона не висувала до відповідача вимог пов*язаних з доглядом або утриманням .

Також,встановлено,що житловий будинок АДРЕСА_1 не був на момент відчуження єдиним житлом позивача,оскільки на той час позивачу на праві власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_3 (т.1.а.с.72-75).

Відповідач прийняв дар та вселився у спірний будинок зі своєю сім*єю. Встановлено,що використання будинку можливе для двох сімей, та за домовленістю сторін з метою перезимувати, а потім приходити вирощувати квіти, позивач мешкала разом з ОСОБА_4 у

будинку,самостійно займалась господарством, готувала,прала,прибирала та разом з ОСОБА_4 доглядала за городом і садом до виселення зі спірного будинку влітку 2021 року . При цьому, з пояснень позивача встановлено,що на оплату комунальних послуг відповідач надавав грошові кошти,оскільки його сім*я у спірному будинку мала окремий підігрів води ,встановлений бойлер, та приміщення санвузлів у сторін були окремими. Маючи доступ до всього будинку позивач забрала та приховувала у себе документи пов*язані з договором дарування. Тому, на думку суду апеляційної інстанції, не є коректним посилання скаржника на ті обставини,що відповідач як новий власник протягом півтора року не вчиняв дій щодо переоформлення особистих рахунків по сплаті комунальних послуг.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маруполя від 04 вересня 2019 року по цивільній справі № 263/6776/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою,що втратила право користування жилим приміщенням (т.1.а.с. 106-107) оскаржується в апеляційній інстанції ,тому доводи скаржника щодо ненадання оцінки встановленим по справі обставинам не відповідають нормам цивільного процесуального законодавства.

Апеляційний суд вважає,що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що 18 жовтня 2016 року між сторонами ( бабусею та онуком ) було укладено договір дарування будинку і підстав для визнання його недійсним за ст. 229 ЦК України (помилка) позивачем не доведено, що є її обов`язком.

Матеріали справи не містять таких доказів, які б у відповідності до вимог ст. ст. 77 80 ЦПК України свідчили про помилку позивача .

Отже, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції. Поясненням,доводам і зібраним доказам , суд першої інстанції дав належну оцінку .

Наведені доводи апеляційної скарги містять продубльований зміст позовних вимог та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними та заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат,слід зазначити про наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, питання про розподіл судових витрат у розмірі 1057,20 грн ,від сплати яких позивач був звільнений , згідно з ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 серпня 2021 року (т.1.а.с.227), апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 12 листопада 2021 року.

Судді: