Ухвала

22 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 426/1078/21

провадження № 61-15264ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 22 квітня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, стягувач, - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії державного виконавця, визнання протиправним та зобов`язання усунути допущені порушення Сорокинським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) (далі - Сорокинський МВ ДВС), в якій просив суд визнати дії державного виконавця щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 104 121,77 грн протиправними та зобов`язати Сорокинський МВ ДВС здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням відсутності у ОСОБА_1 доходів.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 22 квітня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Луганського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 22 квітня 2021 року - без змін.

09 вересня 2021 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційного скаргою на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 22 квітня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху оскільки заявником не надано доказів поважності пропуску строку на касаційне оскарження та з підстав невідповідності змісту касаційної скарги вимогам статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

В ухвалі про залишення касаційної скарги без руху суд зазначив, що хоча заявник у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не виклав конкретних підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, не зазначив у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і яких саме норм права, та які норми процесуального права порушено судами.

Для усунення зазначених вище недоліків заявнику надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.

Як випливає з матеріалів касаційного провадження копію ухвали Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року надіслано заявнику на вказану в касаційній скарзі адресу засобами поштового зв`язку та вручено 15 жовтня 2021 року. Строк виконання ухвали сплив 25 жовтня 2021 року.

25 жовтня 2021 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявник подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та уточнену касаційну скаргу.

Проте заявник повністю не виконав вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

У поданій уточненій касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не виклав конкретних підстав касаційного оскарження судових рішень та не зазначив у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права, і яких саме норм права, які норми процесуального права порушено судом.

Уточнена касаційна скарга за своїм змістом по суті є аналогічною з попередньою скаргою. Додаткове посилання заявника на Закон України «Про виконавче провадження» та ЦПК України без зазначення конкретних їх норм та суті порушення судами цих норм, не є виконання вимог щодо змісту касаційної скарги.

Таким чином, ухвала Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху в повному обсязі не виконана, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Отже, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Тому касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає визнанню неподаною та поверненню заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 22 квітня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 08 липня 2021 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко