Дата документу 17.11.2021 Справа № 317/1154/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/1154/19 Головуючий у 1 інстанції Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/3482/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про захист гідності, честі та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про захист гідності, честі та ділової репутації

В обґрунтування позову зазначено, що 20 грудня 2018 року на засіданні двадцять шостої сесії Запорізької обласної ради сьомого скликання, на якій були присутні депутати Запорізької обласної Ради, керівники та працівники Запорізької обласної державної адміністрації, її управлінь та інших структурних підрозділів, голови районних рад, голови районних державних адміністрацій, районних адміністрацій м. Запоріжжя, міські голови, сільські та селищні голови, керівництво та керівники комітетів обласної ради профспілок, керівники підприємств, установ, організацій, представники громадськості та засобів масової інформації, відповідач ОСОБА_1 поширив недостовірну інформація стосовно позивача ОСОБА_2 , який обіймає посаду сільського голови Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, а саме Відповідач сказав, що начебто на території Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області діє «… злочинне угрупування, яке займається вимаганням коштів у фермерів, підрядників, дачних кооперативів… Підтримує це злочинне угрупування, представник партії регіонів (колишній), який возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році, ОСОБА_2 , який балотується на посаду Новоолександрівської об`єднаної громади…».

Поширена відповідачем інформація є негативною, та є наклепом, принижує соціальну оцінку громадської та професійної діяльності позивача. Зазначена, поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація, набула широкого розголосу, в тому числі розміщена на сайті https://www.youtube.com, в зв`язку з чим стала доступною для широкого кола осіб.

На адресу позивача вже надійшло два листи від мешканців с. Новоолександрівка, які виразили своє занепокоєння після перегляду відеозапису із недостовірною інформацією, яку повідомив відповідач та висловили недовіру на адресу позивача. Таким чином, відповідач грубо порушив особисті немайнові права позивача, у зв`язку з чим останній був змушений звернутись до суду з позовом.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 січня 2020 року позов задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на засіданні двадцять шостої сесії Запорізької обласної ради сьомого скликання ОСОБА_1 , а саме: «… злочинне угрупування, яке займається вимаганням коштів у фермерів, підрядників, дачних кооперативів… Підтримує це злочинне угрупування, представник партії регіонів (колишній), який возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році, ОСОБА_2 , який балотується на посаду Новолександрівської об`єднаної громади…».

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати поширену інформацію 20 грудня 2018 року на засіданні двадцять шостої сесії Запорізької обласної ради сьомого скликання у спосіб подібний до її поширення, а саме після набрання рішення суду законної сили на сесії Запорізької обласної ради повідомити, що « ОСОБА_2 не підтримує жодне злочинне угрупування та не возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році», а поширена інформація «… Підтримує це злочинне угрупування, представник партії регіонів (колишній), який возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році, ОСОБА_2 , який балотується на посаду Новолександрівської об`єднаної громади…» є недостовірною та не відповідає дійсності. Спростування не повинно містити будь-яких зауважень, заперечень, коментарів, тлумачень, думок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1536, 80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3900 грн.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у вищезазначений спосіб, керувався ст. ст. 16, 277, 297 ЦК України, ст. ст. 10, 59, 60, 61, 212-215, 292, 294 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Реалізація особистих немайнових прав фізичної особи, до різновидів яких відносяться право на повагу до гідності та честі, врегульована Книгою другою ЦК України (ст. 270 ЦК України).

Право на повагу гідності та честі кожної фізичної особи, які є недоторканними, встановлено статтею 297 ЦК України.

Право на захист порушених гідності та честі фізичної людини внормоване частиною 3 ст. 297 ЦК України.

Ст. 32 Конституції України гарантовано судовий захист права спростування недостовірної інформації про себе.

За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як випливає з роз`яснень п. п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

З наведених положень цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України:тягар доведення достовірності поширеної інформації закон покладає на особу, що поширила цю інформацію.

Судом першої інстанції досліджено відеозапис проведення засідання сесії, з якого встанволено, що відповідач ОСОБА_1 20 грудня 2018 року на засіданні двадцять шостої сесії Запорізької обласної ради сьомого скликання публічно поширив інформацію стосовно позивача, а саме сказав, що начебто на території Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області діє «… злочинне угрупування, яке займається вимаганням коштів у фермерів, підрядників, дачних кооперативів… Підтримує це злочинне угрупування, представник партії регіонів (колишній), який возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році, ОСОБА_2 , який балотується на посаду Новоолександрівської об`єднаної громади…».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що висловлюючи вищезазначену інформацію відповідач жодним чином не підтвердив її фактичними даними, документами, взагалі не наводив жодних доказів правдивості своїх слів. Слова відповідача нічим не обґрунтовані та не підтверджені.

Крім того, судом першої вірно взято до уваги приписи статті 62 Конституції України, відповідно до змісту якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що звинувачення відповідача не ґрунтуються на вироку суду, який набрав законної сили, тобто провина позивача не доведена, отже вказана інформація не відповідає дійсності, є недостовірною.

На спростування вказаних висновків суду першої інстанції скаржником до апеляційної скарги не надано жодних належних та допустимих доказів.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Презумпція невинуватості та забезпечення доведення вини є однією з засад кримінального судочинства, яка внормована статтею 17 КПК України.

Положення згаданої судом ст. 17 КПК України узгоджуються зі змістом ст. 2 КК України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Гарантія того, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, становить зміст принципу презумпції невинуватості.

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

З роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» випливає, що конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За роз`ясненнями п. 19 цієї постанови, визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

У зв`язку з викладеним, у відсутність належних і допустимих доказів про причетність позивача до вказаних дій, суд першої інстанції правильно вбачав всі підстави для задоволення позову в цій частині та визнання поширеної відповідачем інформації про позивача недостовірною.

За роз`ясненнями п. 24, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Інформація про причетність позивача до «..злочинного угрупування, яке займається вимаганням коштів»…» є такою, що порочить його честь та гідність.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що висловлена відповідачем недостовірна інформація, поширена інтернет-мережею та знаходиться у вільному доступі, на адресу позивача, який обіймає посаду сільського голови Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області почали надходити листи від мешканців с. Новоолександрівка, які виразили своє занепокоєння після перегляду відеозапису, що непокоїть позивача, що підтверджується долученими до позову копіями листів громадян.

На висновок суду про порушення права позивача на повагу до її честі, гідності та ділової репутації не впливають твердження відповідача про його право на свободу слова, гарантоване ст. 34 Основного Закону України, оскільки Конституцією України та цивільним законодавством встановлені межі здійснення цивільних прав, відповідно до яких при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ЦК України).

Обмеження в здійсненні права на свободу слова, якщо здійснення цього права посягає на репутацію та права інших осіб, встановлено самою ст. 34 Конституції України з метою захисту репутації та прав осіб, що порушуються.

Наведене свідчить про те, що свобода слова жодним чином не повинна межувати з посяганням на охоронювані Конституцією та законами України права на повагу до честі, гідності та ділової репутації кожної особи.

Наслідки порушення меж здійснення цивільних прав встановлені ст. 13 ЦК України, відповідно до якої у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Якщо суд рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту (п. 24, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Враховуючи вищевикладені обставини, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що поширення Відповідачем недостовірної інформації про позивача є порушенням права позивача на повагу до своєї честі та гідності та позбавленням можливості вільно, на власний розсуд користуватись своїм правом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, висловленою відповідачем на засіданні Запорізької обласної ради 20 грудня 2018 рок у спосіб визначений судом першої інстанції, а саме «зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію 20 грудня 2018 року на засіданні двадцять шостої сесії Запорізької обласної ради сьомого скликання у спосіб подібний до її поширення, а саме після набрання рішення суду законної сили на сесії Запорізької обласної ради повідомити, що « ОСОБА_2 не підтримує жодне злочинне угрупування та не возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році», а поширена інформація «… Підтримує це злочинне угрупування, представник партії регіонів (колишній), який возив тітушок в Київ на майдан в 2014 році, ОСОБА_2 , який балотується на посаду Новоолександрівської об`єднаної громади…» оскільки інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, є такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 .

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Описки суду першої інстанції в рішенні, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі, а саме зазначення в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 20 травня 2019 року невірної назви предмету позову у цій справі, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141, 137 ЦПК України оскаржуваним рішенням вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: