ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 644/1566/19

провадження № 22-ц/818/5012/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурна Дар`я Вікторівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурна Дар`я Вікторівна, про розірвання договору довічного утримання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Орджонікідзевського суду м. Харкова від 27 липня 2020 року у складі судді Саркісян О.А.,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати договір довічного утримання, укладений 04.08.2018 року між ним та відповідачкою, посвідчений 04.08.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепурною Д.В., за реєстровим номером № 459 та скасувати заборону на квартиру АДРЕСА_1 , накладену 04.08.2018 року приватним нотаріусом ХМНО Чепурною Д.В., за реєстровим номером № 460.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 04.08. 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 04.08.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепурною Д.В., за реєстровим номером № 459. Скасовано заборону на квартиру АДРЕСА_1 , накладену 04.08.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепурною Д.В., за реєстровим номером № 460 після набрання чинності даним рішенням. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та неповноту встановлення обставин, які мають значення к справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що справу розглянуто без її участі, причини неявки у судові засідання були обумовлені поважними причинами, судом не допитані свідки, які можуть підтвердити обставини, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву. Вважає, що позивача було введено в оману сторонніми особами.

Зазначає, що судом не було належним чином досліджено всіх доказів, у зв`язку з відсутністю можливості надати усні пояснення відповідачці та її свідкам.

Представником позивача ОСОБА_4 надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про незгоду з доводами апеляційної скарги.

Зазначає, що поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків було встановлено, що відповідачка не виконує взятих на себе за договором довічного утримання зобов`язань, обов`язок доводити факт належного виконання договору покладається саме на відповідача. Остання висловила сою позицію у відзиві, а тому твердження про ненадання їй можливості висловити свою позицію є повністю спростованими. Доводи про введення позивача в оману сторонніми особами є безпідставними та не підтвердженими жодними доказами.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлов Є.О., задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 367, 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню) , виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази, щодо належного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, ті обставини, що відповідачка не виконує обумовлені договором зобов`язання встановлені з пояснень позивача та свідків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Позивач ОСОБА_3 є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів (а.с. 4).

Судом встановлено, що 04.08.2018 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду) - (надалі Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чепурною Д.В., реєстровий № 459 (а.с. 5-7).

За умовами договору, позивач передав у власність відповідача належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,3 кв.м., яка оцінена сторонами у 470000,00 грн.

У відповідності до п. 2 Договору ОСОБА_2 приймає у власність квартиру, зобов`язується повністю утримувати ОСОБА_1 , забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою, доглядати за внутрішнім та зовнішнім технічним станом відчужуваної за цим договором квартири, а також надати можливість безкоштовного довічного користування квартирою. Ціна матеріального забезпечення (продуктів, одягу, необхідної допомоги) встановлена сторонами в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць, встановленої законодавством України.

Отже у договорі довічного утримання від 04 серпня 2018 року обов`язки набувача ( ОСОБА_2 ) визначені та мають грошовий еквівалент встановлений сторонами, а саме один розмір мінімальної заробітної плати на місяць.

При цьому, розмір мінімальної заробітної плати встановлений законом та у 2018 році становив 3 723 грн, а у 2019 році 4 173 грн (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»).

Відповідно до договору довічного утримання нотаріусом накладено заборона відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер 460.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що після отриманої у березні 2018 року травми він потребував сторонньої допомоги та догляду, а тому 04 серпня 2018 року між сторонами було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідачка взяла на себе зобов`язання повністю утримувати позивача, забезпечувати його, щоденним триразовим калорійним харчуванням, доглядом, надаючи йому все необхідне для існування, медикаментами, одягом, ремонтом квартири та забезпечувати належний догляд та необхідну допомогу, натомість позивач передав відповідачу у власність свою квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,3 кв.м.

Стверджував, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання не виконує, не звертає уваги на його потреби і стан здоров`я, не забезпечує харчуванням, медикаментами, не сплачує вартість житлово-комунальних послуг, відмовляє у наданні відповідного догляду. Крім того, відповідач зареєструвала місце свого проживання у спірній квартирі та вселилася до неї разом із своїм чоловіком, зайнявши частину житлової площі, а у період із жовтня 2018 року по лютий 2019 року ОСОБА_2 заволоділа документами на спірну квартиру, належними позивачу грошовими коштами та його особистими речами.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 (сусід позивача) пояснив суду, що ОСОБА_3 проживав один і сам себе доглядав до 2018 року, коли зламав шийку стегна і став потребувати сторонньої допомоги. Сусіди до позивача ставилися добре, ходили за його дорученням по продукти харчування, ліки, іншим побутовим справам, вивозили на вулицю, однак доглядати його постійно ніхто з сусідів не мав можливості та наміру. Тому в серпні 2018 року позивач уклав договір довічного утримання із своєю далекою родичкою ОСОБА_2 , яка з чоловіком переїхала до нього проживати, вони жили разом, хоча всі витрати ніс позивач, відповідач допомагала тільки фізично - прибрати квартиру, приготувати їжу, тощо. В подальшому ОСОБА_3 почав скаржитися на відповідача, що вона погано ставиться до нього, не виводить із квартири, не дає можливості спілкуватися із сусідами, вкрала гроші. Із 23 лютого 2019 року відповідач виїхала з квартири позивача і з того часу з ним не спілкується, та не допомагає йому.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили суду, що ОСОБА_3 часто скаржився на ОСОБА_2 , щодо невиконання нею належним чином умов договору довічного утримання, стверджуючи, що його погано годують, не купують продукти, до яких він звик, а його пенсію відповідач витрачає на свої потреби.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.

Звертаючись до суду ОСОБА_3 вказував на часткове виконання відповідачем умов спірного договору довічного утримання до січня 2019 року, натомість відповідач стверджувала про належне виконання нею у повному обсязі обов`язків набувача за договором від 04 серпня 2018 року.

Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року Верховний Суд у цій справі вказав, що апеляційний суд не врахував положення статті 751 ЦК України та передбачену договором від 04 серпня 2018 року грошову оцінку матеріального забезпечення відчужувача, не перевірив яким чином послуги, які надавала відповідач, та із наявністю яких погоджувався позивач співвідносяться із ціною матеріального забезпечення встановленого в договорі. Верховний Суд зазначив, що з огляду на предмет з доказування, правове регулювання спірних правовідносин та умов договору від 04 серпня 2018 року, судам, у разі визнання певних обставин ОСОБА_3 необхідно було з`ясувати, які саме послуги/витрати надані/понесені відповідачем та у які періоди позивач визнає, після чого з урахуванням визнаних сторонами обставин та наданих ними доказів робити висновки про наявність або відсутність підстав для задоволення позову, у тому числі щодо невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання. Також, Верховний Суд вважав, що поза оцінкою апеляційного суду залишились доводи ОСОБА_2 про те, що із лютого 2019 року відповідач взагалі припинила виконувати умови договору довічного утримання. При цьому висновки суду апеляційної інстанції про те, що необхідність розірвати договір довічного утримання пов`язана із укладенням позивачем шлюбу, є суперечливими, з огляду на те, що із позовом до суду у розглядуваній справі ОСОБА_1 звернувся у 2019 році, а шлюб уклав у 2020 році.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що він є людиною похилого віку 97 років, інвалідом війни І групи, а отже потребує постійного стороннього догляду. Відповідачка є дружиною його рідного племінника. Після укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_2 доглядала його лише протягом п`яти місяців, надавала допомогу, сплачувала комунальні послуги, придбавала продукти харчування, ліки, певний час проживала разом з ним.

Представники позивача зазначили, що після того, як ОСОБА_2 припинила доглядати позивача, останній змушений був звертатися по допомогу сусідів, при цьому з будь-якими особами не мав договірних відносин з приводу укладення договору довічного утримання. Твердження відповідачки про те, що позивача настроїли проти неї, а також про те, що навіть після звернення позивача до суду із цим позовом вона також продовжувала виконувати обов`язки за оспорюваним договором не відповідають дійсності та нічим не підтверджені. Шлюб позивачем був укладений у 2020 році, вже після припинення відповідачкою виконання умов договору, після укладення шлюбу всі обов`язки по догляду за позивачем взяла на себе його дружина.

ОСОБА_2 , яка неодноразово викликалася, у судові засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилася, надала письмові пояснення, з яких убачається, що вона має невелику пенсію, але її чоловік ОСОБА_8 є працездатним та працює на ПП «Талант» комірником і отримує заробітну платню у розміру більше 9000 грн. на місяць. На період виконання умов договору відповідач разом з чоловіком ОСОБА_9 на прохання позивача ОСОБА_1 переїхали до нього жити та вели спільне господарство. За час спільного проживання відповідачка ОСОБА_10 разом з чоловіком ОСОБА_9 проводили частковий побутовий ремонт, купували продукти, побутову хімію, сплачували комунальні послуги та витрати на лікування позивача. Більша кількість з цих дій взагалі проводилась без офіційних чеків або квитанцій, тому підтвердити їх дійсне виконання відповідачка не може. Єдиними наявними письмовими доказами на теперішній час є окремі квитанції за сплату комунальних послуг за адресою спірної квартири, які сторона відповідача надала для огляду суду.

Представник відповідача у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції зазначила, що зокрема доказом виконання умов договору відповідачки є той факт, що відповідачка сплачувала комунальні послуги за квартиру, яка є предметом оспорюваного договору. Навіть після звернення позивача до суду із позовом відповідачка продовжувала виконувати умови договору протягом тривалого часу. З метою виконання умов договору ОСОБА_2 наймала працівницю для допомоги позивачу у веденні домашнього господарства, через неї передавала гроші, ліки тощо. Відповідачка не мала можливості здійснювати вказані дії самостійно, у зв`язку з тим, що позивач не приймав її допомоги, неприязно ставився до відповідачки, оскільки був до неї негативно настроєний сторонніми особами.

Представник відповідача підтвердила, що обліку наданих послуг - не велося, гроші передавалися готівкою безпосередньо позивачу, письмових договорів на отримання послуг найманої працівниці - не укладалося, чеки на придбання продуктів харчування та ліків - не зберігалися.

При цьому, жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, крім квитанцій про сплату витрат на комунальні послуги за період з серпня 2018 року по лютий 2019 року, відповідачем суду не надано.

Даних про надання допомоги та матеріального забезпечення позивачеві після його звернення до суду, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено надання матеріального забезпечення позивачу за договором від 04 серпня 2018 року, не підтверджені понесені нею матеріальні витрати, а також надання послуг позивачу щомісячно у тому обсязі, який був обумовлений оспорюваним договором довічного утримання.

Стороною відповідача обставини, на які позивач посилається як на підстави для розірвання договору довічного утримання - не спростовано.

Та обставина, що відповідач сплачувала комунальні платежі за кватиру, що є предметом договору довічного утримання, не є доказом виконання відповідачкою умов вказаного договору, оскільки оплата отриманих комунальних послуг є обов`язком власника житла, що встановлено статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та не підтверджує понесення матеріальних витрат, передбачених договором довічного утримання..

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано беззаперечних доказів належного виконання зобов`язань за договором довічного утримання та надання відчужувану допомоги у тому обсязі, який був встановлений п. 2 спірного Договору.

За змістом частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, колегія суддів вважає наявними підстави розірвання спірного договору довічного утримання, укладеного між сторонами 04.08.2018.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишаються без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 12 листопада 2021 року.