Справа № 336/8709/15-ц
Пр. № 2/336/2/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю представника позивача - адвоката Мельнікової А.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мітіної І.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ярошенка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олени Віталіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання довіреності, договору купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом в інтересах недієздатного ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Бугрім Олени Віталіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання довіреності, договору купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії.

В позові зазначила, що з 5 серпня 2000 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , який протягом останніх років зловживає спиртними напоями, внаслідок чого виявляє психічні розлади. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2015 року він визнаний недієздатним, а позивач призначена його опікуном. 19 березня 2015 року невідомі позивачу особи, якими є відповідачі в справі, скориставшись хворобливим станом ОСОБА_4 та його нездатністю розуміти значення своїх дій, під час перебування останнього на лікуванні в стаціонарі медичного закладу отримали від ОСОБА_4 довіреність на ім`я відповідача ОСОБА_1 на право відчуження належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . 31 травня 2015 року ОСОБА_1 як представник ОСОБА_4 на підставі означеної довіреності уклав посвідчений приватним нотаріусом Бугрім О.В. договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_1 від імені ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 . Означений правочин є недійсним, оскільки він вчинений особою, яка в момент його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

У зв`язку з викладеним просить:

-про визнання довіреності, виданої ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського округу Бугрім О.В., недійсною;

-про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 як представником ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_6 , - з другого, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу Бугрім О.В.;

-про скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 ;

-про витребування квартири АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2015 року відкрито провадження в справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

На підставі ухвали суду від 05.01.2017 року в справі призначено судову психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи здатний був ОСОБА_4 в силу свого психічного стану розуміти значення своїх дій та керувати ними на день вчинення оспорюваних правочинів. Провадження в справі зупинено до проведення експертизи.

На підставі ухвали суду від 21.03.2017 року провадження в справі відновлено у зв`язку з поверненням справи до суду через непроведення експертизи комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на підставі Наказу Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2014 року № 1000.

Ухвалою суду від 01.06.2017 року провадження в справі зупинено у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , до залучення до участі в справі його правонаступника (а. с. 246 т. 1). Судом витребувано матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4

9 січня 2018 року провадження у справі поновлено, до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_4 залучено його дружину і спадкоємицю - ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 08.06.2018 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для встановлення психічного стану ОСОБА_4 на день вчинення оспорюваних правочинів. Провадження в справі зупинено до проведення експертизи (а. с. 71-72 т. 2).

20 серпня 2018 року до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових фактичних даних, а саме: записів допитів медичних робітників, що надавали ОСОБА_4 медичну допомогу під час перебування його в стаціонарі медичного закладу, а також оригіналів медичних карт амбулаторного і стаціонарного хворого ОСОБА_4 , у зв`язку з необхідністю отримання яких провадження в справі ухвалою суду від 20.09.2018 року поновлено (а. с. 84 т. 2).

Ухвалою суду від 10.06.2019 року судом витребувано оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4

23 липня 2020 року справу повернуто суду комунальним підприємством «Гейківська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради з невиконаною ухвалою суду від 08.06.2018 року про призначення посмертної психіатричної експертизи у зв`язку з припиненням вказаного закладу охорони здоров`я (а. с. 196 т. 2).

Ухвалою суду від 12.08.2020 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для встановлення психічного стану ОСОБА_4 на день вчинення оспорюваних правочинів (а. с. 199 т. 2).

Ухвалою суду від 28.05.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка і її представник адвокат Мельнікова А.А. підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення.

Зокрема, позивач пояснила, що через зловживання її чоловіком спиртним під час спільного проживання вона з дитиною періодично залишала його та направлялася жити до своєї матері. Під час госпіталізації чоловіка в березні 2015 року вона проживала у матері. Про те, що чоловік знаходиться в лікарні, дізналася від сусіда. Після того, як відвідала ОСОБА_4 в лікарні, вона направилась до належної йому квартири, де вони проживали сім`єю, - АДРЕСА_1 , проте не змогла туди проникнути через заміну замків на вхідних дверях. Особи, що оселилися в житлі, відмовились повернути їй належне сім`ї майно. Після виписки вона забрала чоловіка з квартири, яку набули йому особи, що скористались його хворобливим станом, до себе додому, де доглядала за ним до останніх днів його життя. Під час спільного проживання до госпіталізації чоловік страждав на хворобу нижніх кінцівок, погано пересувався, скаржився на зір, болі в хребті. Після виписки виказував ознаки психічного розладу: відмовлявся митися, справляти фізіологічні потреби, не пам`ятав події двох-, трьохденної давнини. Вказані обставини зумовили її звернення до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про визнання ОСОБА_4 недієздатним.

Відповідач приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування заперечень пояснила, що нотаріально посвідчувала довіреність ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 та договір купівлі-продажу. 19 березня 2015 року до нотаріальної контори з`явився ОСОБА_4 , який виказав бажання видати довіреність на продаж квартири АДРЕСА_1 . В ході бесіди було з`ясовано, що ОСОБА_4 має хворобу суглобів, внаслідок чого йому важко пересуватися, що унеможливлює збір необхідних документів. Зі слів ОСОБА_4 , його родичі не можуть представляти його інтереси, так як мати постійно проживає на дачі, а дружина мешкає окремо і відмовляється допомагати йому. Тому ОСОБА_4 виказав бажання видати довіреність на ім`я свого знайомого ОСОБА_8 , який погодився допомогти йому. Для посвідчення довіреності ОСОБА_4 надав нотаріусу паспорт громадянина України, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, правовстановлюючі документи на квартиру та копію паспорту ОСОБА_9 . Під час бесіди у відповідача не виникло будь-яких сумнівів щодо дієздатності довірителя, який поводив себе адекватно, відповідав на всі запитання, не перебував у стані алкогольного сп`яніння. Після узгодження проекту довіреності ОСОБА_4 особисто прочитав її текст та власноручно підписав її. Він прийшов до нотаріальної контори в товаристві своєї матері та вітчима, які цікавились особливостями укладення договорів довічного утримання, повідомивши, що дружина з ОСОБА_4 не проживає, а самі батьки мешкають на дачі, тому доглядати за ним нема кому. Вчинення вказаної нотаріальної дії відбувалося в приміщенні нотаріальної контори і виїзд до лікарні не здійснювався. Порядком вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням. Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, заноситься до журналу обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця (контори) приватного нотаріуса. Таким чином відсутність запису про посвідчення виданої ОСОБА_4 довіреності поза робочим місцем нотаріуса в журналі обліку викликів підтверджує вчинення цієї дії саме в приміщенні нотаріальної контори.

30 березня 2015 року до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , для чого надали всі необхідні документи, а після закінчення усіх необхідних перевірок нотаріус посвідчила договір купівлі-продажу вказаного житла.

Відсутність будь-яких сумнівів в повному усвідомленні значення своїх дій ОСОБА_4 , а також відповідність вимогам закону договору купівлі-продажу квартири зумовили нотаріальне посвідчення зазначених дій.

У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечує.

Пояснив, що був знайомий з ОСОБА_10 , з яким працював на будівництві, не менш ніж три роки до отримання довіреності. Одного разу напередодні продажу житла він відвідав приятеля та застав його в жалісному стані: брудного, неголеного, хворого. В той день в житлі ОСОБА_4 була і його мати. ОСОБА_4 поскаржився на незадовільний стан нижніх кінцівок, складнощі з пересуванням; він попросив допомогти йому у пошуку покупця на квартиру та купівлі житла дешевше та нижче поверхом, оскільки йому було важко долати сходи, сходячи з п`ятого поверху. Різницю коштів, отриманих від продажу його житла та сплачених за набуття більш дешевого, він планував витратити на лікування. ОСОБА_4 розказував, що до нього приходять його дружина із своїм співмешканцем та напоюють його спиртним. ОСОБА_11 заявляв про категоричне небажання віддавати житло колишній дружині. Відповідач також спілкувався і з матір`ю та вітчимом ОСОБА_11 , які просили допомогти йому в організації життєдіяльності. Батьки були присутні при укладенні договору купівлі-продажу. Всі свої дії з відчуження житла ОСОБА_11 погоджував з батьками. За отримані від продажу квартири гроші ОСОБА_1 розплатився з боргами ОСОБА_4 , ОСОБА_11 було придбано кімнату в квартирі в Заводському районі, куди його перевезли після виписки з лікарні. Відповідач знайшов знайомого, який уклав зі ОСОБА_11 договір довічного утримання; для вільного пересування йому купили коляску. З придбаної квартири він раптово зник; відповідач знає зі слів сусідів, що забрала ОСОБА_4 дружина. В спілкуванні напередодні зникнення ОСОБА_11 був цілком адекватною, із здоровим глуздом, людиною, лише ноги погано підпорядковувались йому. Відповідач та чоловік, з яким було укладено договір довічного утримання, допомагали ОСОБА_4 в поновленні навиків ходьби.

Так як ОСОБА_4 не лише не помилявся у змісті своїх дій по відчуженню квартири, а й сам, повністю усвідомлюючи значення свого звернення, попросив ОСОБА_1 надати йому в цьому допомогу, вимоги про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу задоволенню не підлягають.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мітіна І.В. підтримала позицію свого довірителя, зауваживши на тому всі допитані судом свідки хоча й стверджували, що ОСОБА_4 зловживав спиртним, проте не вказував на його неадекватність. Той факт, що ОСОБА_1 був приятелем ОСОБА_4 , проти чого не заперечує і позивач, вказує на відсутність у нього протиправного умислу та підтверджує добровільність волевиявлення ОСОБА_4 на надання доручення другу на вчинення дій з покращення якості життя. Занедбаний стан житла та відсутність в ньому будь-яких ознак присутності жінки спростовує твердження позивача про проживання разом з ОСОБА_4 . Натомість, обставини, за яких ОСОБА_4 , захворівши на полінейропатію та опинившись у зв`язку з цим у тяжких життєвих умовах, у відсутність підтримки з боку близьких звертається по допомогу до свого приятеля, свідчать про наявність у нього свідомого волевиявлення на вчинення вказаних дій.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позову, зауваживши на такому.

Вона та її чоловік через агенцію з продажу нерухомості купили квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 самостійно показував житло, повністю усвідомлював свої дії. Заявляв, що не бажає, щоб житлом заволоділа його дружина. Квартира була занедбана, не було жодної ознаки проживання в ній сім`ї та дітей. В агенції нерухомості під час оформлення документів ОСОБА_4 представляв ОСОБА_12 , який повідомив, що у ОСОБА_4 проблеми з ногами. Її брат ОСОБА_13 відвідав ОСОБА_4 в лікарні, який під час спілкування підтвердив намір продати квартиру. Повідомив, що нема кому доглядати за ним, а він з хворими ногами не зможе самостійно спускатися з п`ятого поверху.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ярошенко О.О. пояснив, що за змістом ст. 225 ЦК України для кваліфікації правочину як такого, що вчинений дієздатною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, необхідна констатація абсолютної неспроможності особи розуміти значення своїх дій саме в момент вчинення правочину. Між тим ОСОБА_4 повністю усвідомлював зміст своїх дій в момент їх вчинення. На це вказують допитані судом свідки, які щодня спілкувалися з померлим ОСОБА_4 і характеризують його як особу, що була у ясному розумі, логічно розмірковувала та давала чіткі пояснення своїх вчинків. Висновок посмертної психіатричної експертизи не містить умовиводів не тільки про повну, а й навіть про часткову неспроможність усвідомлення змісту своїх дій в момент вчинення правочину. Логічними та послідовними в означеній ситуації були дії ОСОБА_4 , який потребував житла на нижньому поверсі та коштів для проживання та лікування і отримав їх внаслідок відчуження свого житла. Узгодженість його волевиявлення з родичами підтверджує той факт, що в лікарні та нотаріальній конторі його супроводжувала мати, тоді як дружина ОСОБА_4 покинула його напризволяще, не спілкувалась з ним. До його огляду експертами-психіатрами під час розгляду ініційованої ОСОБА_3 справи минуло три-чотири місяці, що вказує на погіршення психічного стану саме під час проживання з позивачкою.

Вислухавши пояснення учасників справи, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що 31 березня 2015 року ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності від 19.03.2015 року від імені ОСОБА_4 , продав, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 11-12, 51 т.1).

Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України.

Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України).

Поняття та підстави представництва внормовані статтею 237 ЦК України, згідно з якою представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво здійснюється, зокрема, за довіреністю, яка за формою повинна відповідати формі, у якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України).

Як випливає із змісту ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Видача довіреності однією особою - іншій - на вчинення певних дій від імені особи, що видає довіреність, є одностороннім правочином.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК.

Як випливає із змісту частини 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України.

В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Як випливає із змісту роз`яснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить самій цій особі.

Конструкція цього положення закону про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правочин, має усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про раптовий і тимчасовий розлад психіки, сплив якого, як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою.

Як випливає з довіреності від 19.03.2015 року, ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_8 бути його представником з питань підготовки необхідних документів для відчуження належної йому квартири АДРЕСА_1 , продати її будь-якій фізичній або юридичній особі за ціну та на умовах за своїм розсудом (а. с. 51 т. 1).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 визнано недієздатним, над ним встановлено опіку, опікуном визнано ОСОБА_3 (а. с. 6-7 т. 1).

Як вже зазначено, право на подання позову про визнання правочину недійсним в силу ст. 225 ЦК України у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною належить її опікуну.

Стверджуючи, що ОСОБА_4 в момент видачі оспорюваної довіреності не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивач використовує висновок судової психіатричної експертизи від 20.08.2015 року, яка проводилась під час розгляду справи за заявою ОСОБА_3 про визнання фізичної особи недієздатною.

З висновку цього експертного дослідження випливає, що ОСОБА_4 станом на час огляду виявляє ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку складного ґенезу (гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна та токсична енцефалопатія), внаслідок чого не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим предметом цього судового розгляду є встановлення такого психічного стану особи, який унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати ними, саме в момент вчинення оспорюваного правочину.

Як слідує з роз`яснень пункту 16 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Аналогічні висновки містяться як в узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року, так і в узагальненні практики розгляду районними судами м. Києва цивільних справ про визнання правочинів недійсними за друге півріччя 2008 року та перше півріччя 2009 року.

У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині 1 статті 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Як випливає з постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача було призначено судово-психіатричну експертизу для з`ясування, чи усвідомлював ОСОБА_4 значення своїх дій та чи міг він керувати ними при видачі 19 березня 2015 року довіреності на ім`я ОСОБА_1 ; чи страждав ОСОБА_4 станом на 19 березня 2015 року психічними розладами, внаслідок яких не міг в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 11.02.2021 року визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо ОСОБА_4 на момент складання ним довіреності від 19.03.2015 року неможливо через суперечливість відомостей про його психічний стан, на що вказує та обставина, що хоча лікарі різних фахів під час госпіталізації ОСОБА_4 в період з 19 березня по 3 квітня 2015 року і виявляли у нього когнітивний дефіцит, проте їхні записи в медичній карті свідчать про перебування ОСОБА_4 у ясній свідомості, самостійне висловлювання скарг на самопочуття, відсутність поведінкових розладів психіки (а. с. 218-221 т. 2).

Як зазначено, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12.

Отже, за наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи не встановлено неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент видачі довіреності 19 березня 20215 року.

Між тим підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 204/5127/16-ц і його в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин.

З урахуванням викладеного суд може констатувати відсутність не лише беззаперечного висновку про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій на момент видачі довіреності, а й взагалі будь-яких умовиводів про наявність у нього психічних розладів в аналізуємий період.

Натомість процесуальні опоненти позивача наданими ними фактичними даними довели, що на час видачі довіреності ОСОБА_4 повністю розумів значення своїх дій та свідомо прагнув їх результату.

До цих доказів відносяться як пояснення відповідачів ОСОБА_18 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перебування відповідача в ясному розумі та повному усвідомленні ним значення своїх дій, так і показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 про ті ж самі обставини.

Свідок ОСОБА_17 , яка як лікар надавала ОСОБА_4 медичну допомогу під час перебування в стаціонарі медичного закладу в період часу, до якого відноситься оформлення довіреності, а саме: з 19 березня по 3 квітня 2015 року, пояснила суду, що пацієнт ОСОБА_4 під час спілкування перебував у свідомості, повністю орієнтувався в місці знаходження, часі, у власній особистості, оточенні, галюцинацій, маячних розладів не виказував, але не міг в повному обсязі виконувати свої соціальні та побутові проблеми через складнощі в пересуванні, у зв`язку з чим потребував сторонньої фізичної допомоги.

Не спростовують вказаних висновків суду і показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , оскільки показання вказаних осіб не стосуються інформації про розлад психічної діяльності ОСОБА_4 , а використовувались позивачем як знаряддя захисту в доведенні перед судом факту існування між нею та ОСОБА_4 відносин, притаманних сім`ї.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд враховує, що деменцією, наявність якої у ОСОБА_4 на час проведення медичного огляду 20 серпня 2015 року констатувала комісія лікарів-психіатрів, визнається слабоумство, набуте фізичною особою в процесі життя, на відміну від уродженого слабоумства (олігофренії). Це захворювання характеризується певними ступенями, може бути неглибоким або тотальним, проте в усякому випадку наявність такого захворювання, як деменція, не дає підстави для констатації того, що захворювання повністю позбавляє людину здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Для кваліфікації ж правочину недійсним за підставами статті 225 ЦК України необхідно встановити обставини тимчасового психічного розладу особи саме в момент вчинення договору.

Як зазначено судом, таких доказів суду не надано, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача.

Проте сукупність наданих відповідачами фактичних даних, зміст яких навів суд, беззаперечно вказує на стан психічного здоров`я довірителя, повне усвідомлення ним значення вчинюваних дій в момент видачі довіреності.

Відсутність підстав для визнання недійсною довіреності, що уповноважує представника на здійснення продажу нерухомої речі, не дає підстав і для визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї речі та витребування майна з чужого володіння.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203-205, 215, 225 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олени Віталіївни (м. Запоріжжя, пр. Металургів, 12-а), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення суду складено 22 листопада 2021 року.

Суддя О.В. Щаслива