Справа № 347/384/20
Провадження № 22-ц/4808/1293/21
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

з участю секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 09 червня 2021 року, в складі суддіКрилюк М.І., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки припиненим,

в с т а н о в и в:

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 договору №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року, останній отримав кредит у розмірі 22609.84 дол. США, терміном до 25.04.2017 року. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, в зв`язку з чим станом на 27.11.2019 року його заборгованість становила 112654,75 дол. США, яка складалася з 14214,29 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 28728,74 дол. США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2720,00 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 66991,72 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В добровільному порядку відповідач не бажає погасити вказану суму заборгованості.

Позивач, посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, натомість кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року в сумі 14214,29 дол. США, що складає 340 858, 67 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що Банк реалізував свої права передбачені ст. 1050 ЦК України подавши до Косівського районного суду позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка зареєстрована в банку за № 15343 від 11.10.2011 року.

ОСОБА_1 вказав, що у зв`язку з тим, що Банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в новому порядку, строк позовної давності щодо повторного звернення до суду вже сплив, до органів нотаріату про вчинення виконавчого напису нотаріуса на іпотечному договорі Банк не звертався, не реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у відповідності до статей 36-38 Закону України «Про іпотеку» та відповідного застереження в іпотечному договорі, в сукупності є фактом закінчення, терміну дії права відповідача (іпотекодавця), що складає предмет застави, що передбачає відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» припинення іпотеки, яка є окремим видом застави та має наслідком звільнення відповідача від виконання зобов`язань як за кредитним договором, так і за договором іпотеки (застави).

За таких обставин, ОСОБА_1 вважав, що іпотечний договір слід визнати припиненим.

Рішенням Косівського районного суд від 09 червня 2021 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року в сумі 14214,29 дол. США, що складає 340858,67 грн та 5112,88 грн оплаченого судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування дійсних обставин справи та належної оцінки доказів.

Зазначає, що звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Пред`явивши вимогу до позичальника банк змінив строк дії кредитного договору, а тому кредитний договір припинив свою дію ще в 2011 році.

Вважає, що договір іпотеки укладений між ним і банком повинен бути припиненим за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно п. 7.1. кредитного договору №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 12.04.2007 року по 25.04.2017 року. Отже термін дії кредитного договору закінчився ще в 2017 році. Більше того 04.08.2010 року та 09.09.2010 року банк направляв письмові вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом.

Отже іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Термін дії кредитного договору закінчився, а тому позовні вимоги про припинення договору іпотеки підлягають задоволенню.

Банк реалізував свої права передбачені ст. 1050 ЦК України, подавши до Косівського районного суду позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки зареєстрований в банку за №15343 від 11.10.2011 року.

Заборгованість за кредитним договором в сумі 17885,68 доларів США стягнуто в повному обсязі рішенням Косівського районного суду від 29 серпня 2012 року по справі №0910/2-1185/2011.

Крім того банк звертався до суду з вимогою про виселення позичальника з іпотечного майна, проте рішення Косівського районного суду від 09.12.2014 року по справі №347/2525/14-ц в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» відмовлено.

Апелянт вважає, що банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, строк позовної давності щодо повторного звернення до суд сплив. В сукупності з тим, що банк до органів нотаріату про вчинення виконавчого напису нотаріуса на іпотечному договорі, також не реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання відповідно до статей 36-38 Закону України «Про іпотеку» це є фактом закінчення терміну дії права відповідача (іпотекодавця) що складає предмет застави, що передбачає відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» припинення іпотеки, яка є окремим видом застави та має наслідком звільнення відповідача від виконання зобов`язань як за кредитним договором, так і за договором іпотеки (застави).

Зазначає, що суд не дослідив факту видачі коштів та не дав правову оцінку тому, що в матеріалах справи немає підтвердження того, що позичальник ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 22609,84 дол. США.

Просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити повністю, а зустрічні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Рокетська С.В., взявши участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», суд виходив з того, що боргові зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 виконані не були, сума заборгованості на виконання умов кредитного договору не була погашена, а звернення стягнення на предмет іпотеки реалізовано не було.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду жодного належного письмового доказу в підтвердження факту припинення його зобов`язання на виконання умов укладеного кредитного договору від 12.04.2007 року, а відтак і вимоги про визнання договору іпотеки припиненим є необґрунтованими.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно укладеного договору №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року ОСОБА_1 отримав у АТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 22609, 84 дол.США, терміном до 25.04.2017 року.

Згідно п.2.2. кредитного договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язався використати кредит на цілі, зазначені в п.7.1 даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3., 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Сплатити банку винагороду, згідно п.п. 7.1 та 6.2 даного договору та погасити кредит в порядку, сумах та строки, передбачені п.7.1 та п.2.3.3. цього договору.

Як вбачається з кредитного договору №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року в ньому узгоджений порядок проведення розрахунків між сторонами та відповідальність сторін за порушення будь-якого зобов`язання. Даний договір підписаний позичальником ОСОБА_1 , про що свідчить його особистий підпис в договорі та стверджує про те, що він повністю погодився з умовами даного кредитного договору.

Рішенням Косівського районного суду від 29 серпня 2012 року в справі 0910/2-1185/2011 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», визнано дійсним договір іпотеки б/н від 12.04.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ІFWWGА00000015 від 12.04.2007 року в розмірі 17885 (сімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять), 68 доларів США, що за курсом 7,97 станом на 26.08.2011 року, згідно розпорядження НБУ складає 142575 (сто сорок дві тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн 70 коп.: звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 183,1 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вживаючи заходів до примусового виконання рішення суду від 29.08.2012 року звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про виселення його та усіх мешканців, які зареєстровані та проживають у предметі іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Косівського районного суду від 09 грудня 2014 року, в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення відмовлено.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що боргові зобов`язання відповідачем виконані не були, сума заборгованості на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 не погашена, а звернення стягнення на предмет іпотеки реалізовано не було.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотека серед іншого припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції правильно зазначив, що банк свої обов`язки за кредитним договором виконав повністю, натомість відповідач свої договірні зобов`язання з повернення кредиту належним чином не виконав.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 27 листопада 2019 року заборгованість позичальника в тому числі за залишком заборгованості за кредитом (тіло кредиту становила 14214,29 дол. США, що еквівалентно 340858,67 грн за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку.

Указаний розмір заборгованості не спростований відповідачем.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій - третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Аналіз змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надається іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17), ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження 14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Колегія суддів приходить до висновку, що обставини на які посилається ОСОБА_1 , а саме на те, що банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, що у задоволенні позову банку про його виселення з предмету іпотеки відмовлено не можуть слугувати підставою для визнання договору іпотеки припиненим, оскільки такі свідчать про ухилення ОСОБА_1 від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Встановлено, що представником відповідача заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Так, загальна позовна давність, згідно статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем по справі вживаються заходи для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Так, за позовомПАТ КБ «ПриватБанк», рішенням суду в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, однак вказане рішення суду не реалізовано.

В той же час згідно умов укладеного кредитного договору №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року (а.с.7-9), АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 22609,84 доларів США на термін до 25.04.2017 року, пунктом 5.1 даного договору передбачено, що кредитний договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, звернувшись з вказаним позовом до суду 20.02.2020 року, не пропустив строк звернення з позовом до суду та правильно стягнув з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 14214,29 дол. США, що складає 340858,67 грн.

У зв`язку з наведеним не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом необґрунтовано не застосовано наслідки спливу позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не довів обставин того, що ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 22609,84 доларів США, є необґрунтованими та спростовуються представленим банком розрахунком заборгованості за договором №IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року (т.1 а.с.3-5), з якого вбачається що ОСОБА_1 на виконання умов договору вносив кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту станом на час пред`явлення позову становить 14214,29 доларів США.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що ОСОБА_1 не виконано основне зобов`язання за кредитним договором, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 1-2 статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 вересня 2021 року частково задоволено клопотання ОСОБА_1 та відстрочено йому сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Косівського районного суду від 09 червня 2021 року, в розмірі 6930,52 грн до ухвалення рішення Івано-Франківським апеляційним судом.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, то з нього слід стягнути судовий збір в розмірі 6930,52 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 09 червня 2021 року - без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_2 ) на користь держави 6930,52 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин