Справа № 459/955/21 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2989/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук

при секретарі: К.О. Ждан

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення юридичного факту та відшкодування моральної шкоди , -

в с т а н о в и в:

29.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, у якому просила встановити факт, що її вимушене переселення в жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області. Просила стягнути з Російської Федерації в її користь 1156179,50 грн відшкодування моральної шкоди, що еквівалентна 35 000 євро.

Оскаржуваною ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 20 липня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення юридичного факту та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає ухвала суду незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що судом не враховано, що нею пред`явлено позов про встановлення факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської Федерації та про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, тому правовідносини у даній справі не є приватноправовими відносинами у розумінні Закону України «Про міжнародне приватне право» і не є відносинами з іноземним елементом в розумінні цього Закону. Позовні вимоги вона обґрунтовувала тим, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей, у 2014 році, побоюючись за своє життя та життя доньки, вона змушена була покинути м. Харцизьк Донецької області, в якому проживала від народження та мала у власності житло, де була зареєстрована разом з донькою. У зв`язку з неможливістю проживання в м.Харцизьку через збройну агресію Російської Федерації, вона змушена була переїхати спочатку у м. Львів, а в подальшому в м. Червоноград Львівської області, де її взято на облік як внутрішньо переміщену особу. У серпні 2014 року внаслідок артобстрілу належна їй квартира згоріла та стала непридатною для проживання. Крім того, вважає, що у даних правовідносинах відсутня будь-яка із визначених Законом ознак «іноземний елемент», оскільки такі мали місце на території України. Спірні правовідносини щодо встановлення факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської федерації проти України та окупації нею частини території України, як і щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок тимчасової окупації, не є відносинами, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, а отже, не являються приватноправовими в розумінні Закону України «Про міжнародне приватне право». Тому даний закон не підлягає застосуванню при визначені питання підсудності вказаного спору судам України, а відповідно не підлягає до застосування й норма цього закону про судовий імунітет іноземної держави.

Крім того, покликається на постанови Верховного Суду, в яких зазначено, що згода суверенної держави на участь у справі в судах іншої держави може бути явно виражена або мовчазна.

Зазначає, що судом не враховано, що висновки Верховного Суду зводяться до необхідності надіслання відповідачу копії позовної заяви з додатками і з`ясування його згоди на участь у справі до вирішення питання про відкриття провадження у справі. Тоді як закриття провадження у справі після її призначення до судового розгляду таких недоліків не усуває.

Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі, тому з метою дотримання розумних строків розгляду справи колегія судів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно частин 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до частини 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Згідно статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущенілише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

При цьому вчиняти такі процесуальні дії повинен не позивач при пред`явленні до суду позову, а саме суд.

До аналогічних висновків у подібних справах дійшов Верховний Суд у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року у справі № 711/14/19 (провадження № 61-12536св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 321/211/20 (провадження № 61-8142св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 756/11440/19 (провадження № 61-16137св20).

Як убачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , така звернулася з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Встановлено, що ОСОБА_1 взято на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в м. Червоноград, що підтверджується довідкою № від 27.10.2014 року та довідкою № 1305-74 від 27.10.2014 року.

Розмір моральної шкоди позивач обгрунтовувала російською агресією, анексією частини території України та втратою нею житла, яке перебувало у її власності, внаслідок пожежі.

З матеріалів справи убачається, що 17.05.2021 року відповідачу (Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні) було вручено копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви ОСОБА_1 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 23).

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до іноземної держави, яка має в Україні судовий імунітет, а отже необхідна наявність її згоди висловленої через уповноважених осіб або компетентні органи на участь у цивільній справі в якості відповідача. Незважаючи на відкриття судом провадження у справі у квітні 2021 року, надісланням відповідачу процесуальних документів у справі (копій позовної заяви з додатками, судових повісток тощо), згода Російської Федерації на розгляд даного спору в судах України через уповноважених осіб або компетентні органи висловлена не була, а відсутність такої згоди унеможливлює розгляд даної справи в судах України в порядку цивільного судочинства.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави. У Віденській конвенції 1961 року дипломатичні імунітети і привілеї поділяються на імунітети і привілеї дипломатичного представництва та особисті імунітети і привілеї членів дипломатичного персоналу та їх сімей. Належність осіб до дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав в Україні, які користуються імунітетом від цивільної юрисдикції судів держави Україна, посвідчується документом, що видається Міністерством закордонних справ України.

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати таку згоду, вирішується законодавством відповідної іноземної держави. В Україні питання надання такої згоди урегульовано Указом Президента України від 25 червня 2002 року № 581, яким затверджено Порядок здійснення захисту прав та інтересів під час урегулювання спорів, розгляду у закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ України (МЗС).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 466/674/18, від 09 червня 2021 року у справі № 265/7703/19, від 17 червня 2020 року у справі № 711/15/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 943/1741/19.

У матеріалах даної справи відсутні відомості про надсилання судом відповідного запиту до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України для висловлення позиції з приводу можливості розгляду цієї справи у загальному порядку, встановленому ЦПК України, та отримання відповіді на запит. Також немає і доказів про надсилання судових викликів до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України.

Надсилання судом першої інстанції копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками безпосередньо до посольства Російської Федерації, не є підтвердженням виконання судом зазначених вимог норм матеріального та процесуального права.

З наведених мотивів, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 379, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 20 липня 2021 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді: О. М. Ванівський

О. Я. Мельничук