Житомирський апеляційний суд
Справа №295/591/21 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 10 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Миніч Т.І

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/591/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого гаражного кооперативу «Зоря», третя особа - КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на нежитлове приміщення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Лєдньовим Д.М.у м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що в 2008 році між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу гаражу № НОМЕР_1 , який розташований в гаражному кооперативі «Зоря». Даний договір був посвідчений головою правління гаражного кооперативу та укладений в його присутності.

В листопаді 2020 року позивачем, при виготовленні технічної документації на приміщення гаражу, з метою оформлення його у власність, було з`ясовано, що згідно відомостей КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 серпня 1999 року Першою Житомирською державної нотаріальною конторою за реєстром № 4-3079.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи ту обставину, що дійсним та фактичним власником гаражу є позивач, у якого на даний час виникли перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, просить визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_2 , розташований в гаражному кооперативі «Зоря», скасувавши також державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на даний гараж.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість зазначеного рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування позову посилається на те, що позивач під час розгляду справи довів належними та допустимими доказами правомірність набуття у власність спірного гаражу. При цьому судом залишено поза увагою ту обставину, що з урахуванням положень ст.220 ЦК України у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У зв`язку з чим вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволені позову.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні позивач та представник Обслуговуючого гаражного кооперативу «Зоря» доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, з апеляційною скаргою погодився, просив її задовольнити. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове зсідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду прави було встановлено, що в 2008 році в простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбав гараж № НОМЕР_2 , розташований в гаражному кооперативі «Зоря». Даний договір був посвідчений головою правління гаражного кооперативу» Зоря» та укладений в його присутності (а.с.8).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1. ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України).

Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Під час розгляду справи, було встановлено, що згідно відомостей КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» (інвентаризаційна справа № 17739) право власності на гараж № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Зоря» за адресою: м.Житомир, вул.Короленка,78, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 серпня 1999 року Першою Житомирською державної нотаріальною конторою за реєстром № 4-3079 (а.с.7).

Таким чином, установивши, що власником спірного гаражу є ОСОБА_2 , вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, незаконність набуття права власності ОСОБА_2 на гараж у встановленому законом порядку судом не встановлена (ст. 328 ЦК України), вказаний договір купівлі-продажу від 10 серпня 1999 року є чинним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на гараж та скасування державної реєстрації ОСОБА_2 , як похідної вимоги від первісної.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом до спірних правовідносин ст.220 ЦК України є безпідставним виходячи з наступного.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадах встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності нотаріального посвідчення, і державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що до договору купівлі-продажу, який був укладений в 2008 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,не може бути застосована норма ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки укладення та виникнення правових наслідків за спірним договором на момент його вчинення Закон пов`язував з його нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 27 травня 2021 року.

Головуючий Судді