Справа № 2-470/11 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/41/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю: представника ТзОВ ФК «Приватні інвестиції»-адвоката Лойфер А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 2-470/11за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрпромтехсервіс» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 жовтня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрпромтехсервіс» про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

06.04.2010 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» та ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 травня 2008 року між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» було укладено кредитний договір №158, за умовах якого позивач зобов`язаний надати ТзОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» грошові кошти у розмірі 300 000, 00 дол. США, а відповідач ТзОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» зобов`язався повернути кредити в термін до 29 липня 2011 року і сплатити за користування кредитними коштами відсоткову ставку 14,5% річних. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, кредит наданий відповідачу ТзОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» в повному обсязі, що підтверджується меморіальними валютними ордерами №2899637 від 01.08.2008 року та №2970924 від 06.08.2008 року.

24.09.2009 року відповідачу ТзОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» було надіслано вимогу з зобов`язанням в добровільному порядку повернути заборгованість за кредитним договором. Проте станом на 31.03.2010 року відповідачем ТзОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» не вчинено жодних дій щодо погашення заборгованості. Загальна заборгованість становила 315 737,92 дол. США та 3300, 00 грн. Крім цього, згідно умов договору іпотеки відповідач ОСОБА_1 в забезпечення виконання кредитних зобов`язань надав в повторну іпотеку позивачу нерухоме майно - навчально- виробничі майстерні, позначені на плані літерами «Б-2», загальною площею 2483,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем було надіслано відповідачу ОСОБА_1 вимогу з зобов`язанням в добровільному порядку повернути заборгованість по кредитному договору, що станом на 23.09.2009 складала 281 963,70 дол. США та 29 781,22 гривень. Однак станом на 31.03.2010 року ОСОБА_1 не вчинено жодних дій щодо погашення заборгованості.

Ухвалю судового засідання від 18.07.2018 року замінено позивача з ПАТ «Кредобанк» на ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Відповідно до копії свідоцтва про смерть відповідач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06.12.2019 року позивачем уточнені позовні вимоги, в яких останній просить стягнути з ТОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» заборгованість за кредитним договором №158 від 30.07.2008 року у розмірі: 170 000, 00 дол. США - суми строкової заборгованості; 100 000, 00 дол. США - суми простроченої заборгованості; 8 285,00 дол. США - пені за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.07.2009 року по 30.03.2010 року; 31 647,45 дол. США - прострочених відсотків по кредиту за період з червня 2009 року по лютий 2010 року; 3 262,50 дол. США - суми нарахованих відсотків за період з 01.03.2010 року по 30.03.2010 року; 2 542,97 дол. США - пені за несвоєчасну сплату відсотків за період з 01.06.2009 року по 30.03.2010 року; 27 466,96 дол. США - 3% відсотків річних; 3 300,00 грн. - комісії за період управління кредитом з травня 2009 року по березень 2010 року. Позовні вимоги до ОСОБА_1 просить залишити без розгляду.

Ухвалою судового засідання від 03.02.2020 року залучено до участі в розгляді справи третю особу ТОВ «Юрпромтехсервіс».

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 16 жовтня 2020 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрпромтехсервіс» про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором № 156 від 30 липня 2008 року у розмірі:

170 000 доларів США строкової заборгованості;

100 000 доларів США простроченої заборгованості;

8 285доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.07.2009 р. по 30.03.2010р

31 647,45 доларів США прострочених відсотків по кредиту за період з червня 2009 р. по лютий 2010 р.;

3 262,50 доларів США нарахованих відсотків за період з 01.03.2010 р. по 30.03.2010 р.;

2 542,97доларів США пені за несвоєчасну сплату відсотків за період з 01.06.2009р. по 30.03.2010р.

27 466,96 доларів США 3% річних;

3 300 грн. комісії за період управління кредитом за період з травня 2009 р. по березень 2009 р.

Залишено без розгляду позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» 1 820 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрпромтехсервіс» -адвокат Шпунт М.Б. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його безпідставним, необґрунтованим, ухваленим без встановлення обставин, що мають значення для справи із неправильним застосуванням норм матеріального права та без врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справах № 202/4494/16-ц, №310/11534/13-ц, №444/9519/12. Звертає увагу, що банком 24.09.2009 року пред`явлено до позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту, таким чином позивач з 24.09.2009 року втратив право на нарахування процентів за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку. Суд не звернув уваги на вказане та неправомірно стягнув нараховані за період з 24.09.2009 року по 30.03.2010 року відсотки за користування кредитом та неустойку (пеню). Стверджує, що позивачем не надано детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, у тому числі із зазначенням періоду нарахування кожної складової заборгованості та зазначенням усіх складових, які утворюють заборгованість за період із 01 липня 2009 року по 30 березня 2010 року, у який за твердженням позивача утворилась зазначена заборгованість, тобто позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність стягнення саме такої заборгованості , що є його процесуальним обов`язком. Посилається на те, що у справі відсутні належні докази, які підтверджують перехід права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Процесуальні порушення полягають у тому, що позивачем при задоволенні судом клопотання про витребування оригіналів доказів, не надані оригінали: кредитного договору, меморіального ордеру, договору іпотеки, договору факторингу із всіма додатками , договору відступлення прав за іпотечним договором, а тому суд не міг брати до уваги зазначені копії документів при вирішенні справи. Стверджує, що оскаржуване рішення в частині присудження до стягнення сум в іноземній валюті не відповідає правовим висновкам , викладених у постановах Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16 та є виходом за межі позовних вимог, оскільки позивач в позовній заяві вказував еквівалент заявлених до стягнення сум в іноземній валюті. Судом не встановлено факту наявності у позивача ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, поза увагою суду залишилось те, у якій валюті виданий кредит, чи зараховувались кошти на рахунок відповідача та у якій саме валюті, враховуючи те, що у меморіальних ордерах вказано валюту «гривня». Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

29 червня 2021 року представником ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» адвокатом А.О.Лойфер» надіслано суду відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві представник відповідача ТОВ «ФК» Приватні інвестиції» адвокат А.О. Лойфер зазначає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Юрпромтехсервіс» не спростовують законності й обґрунтованості рішення Галицького районного суду м.Львова від 16.10.2020 року. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта ТОВ «Юрпромтехсервіс» в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 09.08.2021 року.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом ч.1 ст.267 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника ТзОВ ФК «Приватні інвестиції адвоката А.О.Лойфер на заперечення доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 30.07.2008 року між ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», далі - Банк) та ТОВ «Будівельна корпорація «Львіввікнопласт» (далі-БК «Львіввікнопласт» було укладено кредитний договір (далі - Кредитний договір)№158.

Відповідно до п. 2.6. кредитного договору для обліку виданих кредитних коштів Банк відкрив ТОВ «БК «Львіввікнопласт» позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 2.7. кредитного договору датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворенням строкової заборгованості по позичковому рахунку).

Згідно з п.п. 5 п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, що була чинною на момент надання кредиту) (далі Закон) ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів як меморіальний ордер.

Відповідно до п. 1.19-1 Закону меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до п. 26.3. ст. 26 Закону договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

На виконання умов кредитного договору Банк надав ТОВ «БК «Львіввікнопласт» кредит на суму 300 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 2899637 від 01.08.2008року та меморіальним ордером № 2970924 від 06.08.2008року, а також випискою по позичковому рахунку № НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції зазначено, що ТОВ «БК «Львіввікнопласт» зверталось до господарського суду Львівської області із позовом до ПАТ «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору № 158 від 30.07.2008 року.

Рішенням господарського суду Львівської області від 08.07.2010 року у справі № 2/97, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.10.2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2010 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «БК «Львіввікнопласт» про визнання недійсним кредитного договору № 158 від 30.07.2008 року відмовлено.

У рішенні господарського суду Львівської області від 08.07.2010 року у справі № 2/97 зазначено: «Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне: 30 липня 2008 р. між позивачем (позичальник) та відповідачем (банк) було укладено кредитний договір № 158. Відповідно до п. 1 кредитного договору № 158 від 30.07.2008 року банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування ним та комісії. Згідно п. 2.1. кредитного договору № 158 від 30.07.2008 р., розмір кредиту складає 300 000,00 доларів СІІІА, процентна ставка складає 14,5% річних. Відповідно до п. 2.2 кредитного договору, дата остаточного повернення кредиту - 29.07.2011 р.».

Львівський апеляційний господарський суд у постанові від 06.10.2010 року зазначив: «Як вбачається з позовної заяви, ТОВ «Львіввікнопласт» просить визнати недійсним кредитний договір № 158 від 30.07.2008 року, відповідно до якого Банком будо надано даному Товариству кредит в розмірі 300 000 дол. США».

З огляду на зміст судових рішень у справі № 2/97 ТОВ «БК «Львіввікнопласт» визнає та підтверджує факт укладання кредитного договору № 158 від 30.07.2008 року та факт отримання кредиту в розмірі 300 000 дол. США про що судом першої інстанції зазначено у рішенні.

Окрім того, факт надання Банком та отримання ТОВ «БК«Львіввікнопласт» кредиту, встановлений судовими рішеннями у цивільній справі № 461/10151/13 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БК «Львіввікнопласт», ПАТ «Кредобанк», ТОВ «ФК«Приватні інвестиції» про визнання іпотеки припиненою, вилучення з державного реєстру запису про обтяження іпотекою нерухомого майна, визнання недійсним договору з моменту укладення договору про відступлення прав за іпотечним договором.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року у справі № 461/10151/13 вказано: «Судами встановлено, що 28.05.2008 року та 30.07.2008 року ТОВ «БК «Львіввікнопласт» уклало з ПАТ «Кредобанк» кредитні договори, відповідно до умов яких отримало кредитні кошти на загальну суму 600 тис. доларів СІІІА».

Судом першої інстанції зазначено, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» зверталось до господарського суду Львівської області із позовом до ТОВ «Юрпромтехсервіс», третя особа - ТОВ «БК«Львіввікнопласт» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 158 від 30.07.2008 року (справа №914/1136/19).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 року у справі № 914/1136/19 встановлено, що на підставі Договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 р. та Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 25.04.2013 р. ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло всі права грошової вимоги до ТОВ «БК «Львіввікнопласт» за Кредитним договором.

ТОВ «БК «Львіввікнопласт» свої зобов`язання за кредитним договором не виконало: отримавши кредит у розмірі 300 000,00 доларів США, повернуло лише 30 000,00 доларів США, отже основна заборгованість за кредитом становить 270000,00 доларів США.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо розрахунку суми заборгованості, суд зазначив, що обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом та розмір процентів встановлений умовами кредитного договору (п. 2.1.3, 4.2-4.4), так само як відповідальність позичальника за порушення своїх зобов`язань за кредитним договором - сплата пені (п. 4.6, 7.1), компенсація упущеної вигоди (п. 7.5).

Умови Кредитного договору чітко визначають порядок нарахування всіх складових заборгованості.

Всупереч твердженням апелянта до позовної заяви було долучено довідку від 31.03.2010 року (том 1 а.с. 6), в якій наведено розрахунок суми заборгованості.

Детальний розрахунок 3 % річних наведено в заяві ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» від 10.09.2018 року.

Крім того, розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом, який відображає стан нарахувань в певні періоди часу.

З оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості, виходячи із існуючих вихідних даних, провів розрахунок всіх складових заявленої до стягнення заборгованості, зазначивши методику розрахунку.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК в апеляційній скарзі мають бути зазначені: в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність встановлених обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо.

Стверджуючи в апеляційній скарзі про неправильність розрахунку заборгованості, апелянт всупереч приписам п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК таке твердження не обґрунтовує, не спростовує зазначеного розрахунку своїм та не зазначає помилок, якщо вони мають місце, зазначене не було надано суду на стадії розгляду справи судом першої інстанції, а також не надано до доводів апеляційної скарги. Позичальник не заперечував ані факт отримання кредиту, ані обґрунтованість розрахунку заборгованості.

Нормою ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України ( далі ЦК) та умовами кредитного договору передбачено як обов`язок позичальника повернути кредитні кошти, так й обов`язок сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 610 ЦК прописано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

У ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами кредитного договору передбачені: обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом (п. 2.1.3, 4.2-4.4) та відповідальність позичальника за порушення своїх зобов`язань за кредитним договором - сплата пені (п. 4.6, 7.1.).

В частині посилання апелянта на правові висновки Великої Палати Верховного Суду суд зазначає, що справи, які розглядались Великою Палатою Верховного Суду, та справа № 2-470/11 не є аналогічними, зокрема: у постанові від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16- ц Велика Палата Верховного Суду розглядала питання можливості стягнення процентів за користування кредитом та пені з поручителя після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, яке не виконано боржником.

Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції не було досліджено оригінали письмових документів, про витребування яких клопотав представник ТОВ «Юрпромтехсервіс».

Згідно матеріалів справи, в судовому засіданні 14.07.2020 року представником ТОВ «Юрпромтехсервіс» було заявлено клопотання про витребування доказів - оригіналів матеріалів кредитної справи та документів щодо переходу права вимоги за кредитним договором (копія клопотання на адресу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» не надходила). Згідно з усних пояснень представника ТОВ «Юрпромтехсервіс» клопотання обґрунтовано тим, що ТОВ «Юрпромгехсервіс» не є безпосереднім учасником кредитних відносин, кредитний договір не укладало, а відтак не володіє достатньою інформацією щодо кредитних правовідносин. У задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено.

Проте апелянт не вказує, що в межах справи № 914/1136/19 ТОВ «Юрпромтехсервіс» отримало копії всіх документів, що стосуються видачі кредиту та переходу права вимоги за кредитним договором.

Зазначені обставини неодноразово були предметом дослідження судами та преюдиційно встановлені у справі № 914/1136/19, у справі № 2/97, у справі № 461/10151/13).

ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» долучило до матеріалів справи № 2-470/11 копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2017 року та постанови Західного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 року у справі № 914/1136/19 разом із клопотанням вих. № 974/1/2012 від 28.07.2020 року, які наявні у матеріалах справи і представник апелянта міг з такими ознайомитися.

Колегія суддя вважає помилковим посилання апелянта на меморіальний ордер № 1850454 від 29.05.2008 року, оскільки такий немає відношення до кредитного договору № 158 від 30.07.2008 року.

29.11.2011 року між Банком та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» був укладений Договір факторингу шляхом уступки права грошової вимоги.

У п. 3.2. Договору факторингу вказано: «Відповідно до цього Договору Банк передає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає права вимоги за Кредитними договорами та за усіма забезпеченнями відповідно до забезпечувальних документів, вказаних у Додатку № 1. Сторони зобов`язані підписати на дату надходження ціни відступлення на рахунок Банку у Акті прийому-передачі портфеля заборгованості, згідно Додатку 2 до Договору на підтвердження зазначеного приймання-передачі. Даний Акт є фактичним підтвердженням переходу права вимоги за портфелем заборгованості відповідно до умов цього Договору. Договір набуває чинності з моменту підписання даного Акту.

Платіжне доручення № 5 від 13.12.2011 року, акт прийому-передачі портфеля заборгованостей від 14.12.2011 року та Додаток № 1 в частині відступлення прав за кредитним договором № 158 від 30.07.2008 року досліджувались судом першої інстанції та надано належно правову оцінку, яка не спростовується доводами апеляційної скарги.

На підставі Договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло всі права грошової вимоги до ТОВ «БК «Львіввікнопласт» за кредитним договором № 158 від 30.07.2008 року.

Обставини переходу прав вимоги від Банку до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», дійсність Договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 року вже були предметом судового розгляду, встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року у справі № 6-12866св14 та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04.10.2016 року у справі № 461/10151/13 (провадження № 22-ц/783/3470/16) та в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК повторного доказування не потребують.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2017 року, якою залишено без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.10.2016 року у справі № 461/10151/13 (провадження № 22-ц/783/3470/16), встановлено, що 29.11.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК«Приватні інвестиції» укладено договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, згідно якого ПАТ «Кредобанк» продав та відступив ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», а останній прийняв права вимоги по кредитному договору № 158 від 30.07.2008 року.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 року у справі № 914/1136/19 встановлено, що на підставі Договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 р. та Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 25.04.2013 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло всі права грошової вимоги до ТОВ «БК«Львіввікнопласт» за Кредитним договором від 30.07.2008 року.

Повідомлення про відступлення права вимоги надсилались позичальником, що встановлено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2017 року у справі № 461/10151/13 (провадження № 22-ц/783/3470/16), де прописано: як вбачається з повідомлень № 1198 та № 1199 від 14.12.2011 року вих. № 23-14090/11, ПАТ «Кредобанк» повідомив позивача про відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями на підставі кредитних договорів, а також зазначив, що зобов`язання за вказаними кредитними договорами та договорами іпотеки повинні виконуватися на користь нового кредитора.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині присудження до стягнення сум в іноземній валюті, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1,2 ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

За змістом статей 192 та 524 ЦК гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Валютою кредитного договору № 158від 30.07.2008 року є долар США.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зауважено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК, а також ч.1 ст.1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-п (провадження № 14-134цс18) зазначено: визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

З метою недопущення двозначності у розумінні суті обов`язку боржника та з урахуванням правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц. судом першої інстанції було визначено суму стягнення у валюті зобов`язання, без зазначення еквівалента у гривні.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14 та постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 308/3824/16-ц, є недоречним, оскільки у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду ухвалила відступити від зазначених правових висновків.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрпромтехсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк