РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/1244/21

Провадження №2/568/943/21

17 листопада 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

Суддя Сільман А.О.

Секретар судового засідання Саган В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , адвокат Поволоцька М.Ю.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є одноособовим власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є невісткою позивачки, яка проживає разом зі своїм чоловіком (сином позивачки) та їх спільним малолітнім сином за вказаною адресою.

Між позивачем та відповідачем відсутні приязні стосунки, а тому спільне проживання її пригнічує. Звільняти в добровільному порядку будинок, відповідач відмовляється.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною власністю, шляхом виселення невістки.

Ухвалою від 25.10.21 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити. Зокрема, зазначив, що позивач є особою похилого віку, а проживання з відповідачем призводить до постійного хвилювання та негативно впливає на її стан як фізичного, так і психічного здоров`я.

Відповідач створює перешкоди у вільному користуванні будинком.

В судовому засіданні відповідач заперечив позовні вимоги, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що була вселена у спірний будинк за згодою позивача, в якості члена її сім`ї.

Вона з чоловіком здійнює догляд за будинком та прибудинковою територією, проводять ремонтні роботи в будинку та сплачують комунальні платежі. На даний час не має можливості залишити будинок та переїхати за адресою місця реєстрації, оскільки, там відсутні умови проживання.

Стверджує, що вони з чоловіком намагались налагодити стосунки з позивачем, проте позивач уникає спілкування.

Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

Відповідно до свідоцтва про правона спадщину за заповітом, ОСОБА_1 є спадкоємцем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вбачається, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Відповідно до акту обстеження про фактичне проживання особи, ОСОБА_4 зареєстрована із своїм сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук позивача) за адресою: АДРЕСА_2 , проте, фактично проживають разом з чоловіком та його матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування будинком в матеріалах справи відсутні.

Частинами першою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Ст. 109 ЖК України, прямо вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Враховує вимоги законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є ст.109 ЖК УРСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Як встановлено судами, відповідач з 2019 р. проживає у спірному бидинку, куди була вселена за згодою її власника в якості члена сім`ї (дружини сина позивача), тому набула право користування чужим майном. Крім того, в спірному будинку проживає малолітній син відповідачки (онук позивача).

Об`єктивних перешкод у користуванні позивачкою будинком не встановлено, доказів на підтвердження наявності таких перешкод не надано.

Як і не надано доказів, що позивач всилилась в спірний будинок без дозволу позивача.

Суд вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що відповідач вчиняє психологічне та фізичне насильство стосовно неї та може зашкодити життю та здоров`ю позивачки, оскільки вказане не підтверджено належними та допустимими доказами.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю шляхом виселення, а тому в позові слід відмовити.

Аналогічний правовий висновок закріплений в Постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 592/14632/18.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 )

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 )

Повний текст рішення виготовлений 18.11.21 р.

Суддя А.О. Сільман