Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 450/1663/20

провадження № 61-5796св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація» на ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року у складі судді Приколоти Т. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року у складі судді Даниліва Є. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у червні 2020 року звернулася до суду із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація»

(далі - ТДВ «Львівбудкомплектація»), у якому просила в рахунок виплати заборгованості у розмірі 8 676 606, 53 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - будівлі на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 1, 7319 га, у с. Сороки-Львівські Пустомитівського району Львівської області.

На обґрунтування позову посилалася на те, що 07 червня 2016 року між нею, ОСОБА_1 (позикодавець), та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику, а позичальник зобов`язується повернути суму позики у повному обсязі у строк, передбачений цим договором.

Згідно з договором позики забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором перед позикодавцем є, зокрема договір іпотеки нерухомого майна, що належить відповідачу та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16 червня 2016 року між позикодавцем та майновим поручителем ТДВ «Львівбудкомплектація». Позичальник не виконав умов договору позики, з огляду на що перед позивачем виникла істотна за розміром заборгованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на те, що Господарським судом Львівської області розглядається справа № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація», а тому справа № 450/1663/20 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки позов ОСОБА_1 потрібно розглядати за правилами господарського судочинства.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до прийняття Львівським апеляційним судом рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року про закриття провадження у справі шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна; накладення арешту на зазначені об`єкти нерухомого майна.

Застосовуючи заходи забезпечення позову, суд апеляційної інстанції посилався на те, що ухвалою від 18 березня 2021 року Господарський суд Львівської області закрив провадження у справі № 914/1661/20 про банкрутство товариства та скасував заходи до забезпечення вимог кредиторів, вжиті ухвалою цього суду від 10 липня 2020 року у справі № 914/1661/20, у виді накладення арешту на нерухоме майно товариства. З урахуванням предмета позову та характеру спірних правовідносин, співмірності видів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд встановив, що наявна реальна загроза відчуження майна відповідачем третім особам, що унеможливить виконання можливого рішення суду. Тому є всі достатні передумови для застосування судом заходів забезпечення позову у виді заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії та накладення арешту на майно, що є предметом спору у цій справі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року залишено без змін. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року, у виді заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна та накладення арешту на зазначенні об`єкти нерухомого майна.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження, додатково зазначив, що на час постановлення оскаржуваної ухвали в провадженні господарського суду перебувала справа про банкрутство відповідача ТДВ «Львівбудкомплектація». Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що справа № 450/1663/20 не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства. Пред`явлені позивачем вимоги підлягали розгляду Господарським судом Львівської області. Дії позивача, вчинені після прийняття оскаржуваної ухвали, свідчать про те, що позивач погодилася із закриттям провадження у справі в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до статті 256 ЦПК України звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області із клопотанням про направлення справи до господарського суду за встановленою юрисдикцією.

Оскільки провадження у справі закрито і з часу ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про залишення ухвали про закриття провадження у справі така набирає законної сили, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ТДВ «Львівбудкомплектація»

ТДВ «Львівбудкомплектація» 06 квітня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявником як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначено, що:

- оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;

- судом апеляційної інстанції не застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 523/3904/19 (провадження № 61-15737св19);

- зміст рішення суду апеляційної інстанції не містить оцінки результатів завершення справи № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація» та їх значення для вирішення цієї справи;

- суд апеляційної інстанції, маючи відомості про розгляд справи № 914/1661/20, у межах якої заявлено вимоги забезпеченого кредитора за іпотечним договором, не з`ясував питання щодо наявності актуального спору між сторонами, не врахував, що ухвалою господарського суду у наведеній справі про банкрутство припинена іпотека;

- усупереч статті 149 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснив забезпечення позову у справі, провадження у якій закрито;

- питання про забезпечення позову вирішено неповноваженим судом, оскільки всупереч частині першій статті 153 ЦПК України оскаржувана ухвала постановлена суддею Львівського апеляційного суду одноособово;

- суд апеляційної інстанції не вирішував питання зустрічного забезпечення.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявником зазначена та підстава, яка згадана у частині другій статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 29 червня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, матеріали справи передати до Господарського суду Львівської області у межах справи № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація».

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявником як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначено, що:

- оскаржувані рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права;

- судом апеляційної інстанції не застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), у якій викладено таке: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. Проте, не можна погодитися з висновками про закриття провадження у справі, оскільки такі дії перешкоджають позивачу у доступі до правосуддя та унеможливлюють захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 Кодексу № 2597-VIII, а до цього - статтею 23 Закону № 2343-XII. За встановлених обставин у цій справі суди повинні були передати справу до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/6968/16 про банкрутство ДП «Укрветсанзавод»;

- суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень заявником зазначена та підстава, яка згадана у частині другій статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив. ТДВ «Львівбудкомплектація» надало суду заяву, згідно із якою просило касаційну скаргу ОСОБА_1 повернути без розгляду у зв`язку із неусуненням недоліків.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Верховного Суду від 27 квітня 2021 року та від 12 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом позову у справі № 450/1663/20 є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним 16 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ТДВ «Львівбудкомплектація», посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А. за реєстровим № 5158, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 07 червня 2016 року в розмірі 8 676 606, 53 грн.

22 вересня 2020 року ухвалою Господарського суду Львівської області відкрито провадження у справі № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація».

Ухвалою від 18 березня 2021 року Господарський суд Львівської області закрив провадження у справі № 914/1661/20 про банкрутство товариства та скасував заходи до забезпечення вимог кредиторів, вжиті ухвалою цього суду від 10 липня 2020 року у справі № 914/1661/20, у виді накладення арешту на нерухоме майно товариства.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_1 .

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

У січні 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції Закону України N 4212-VI (зі змінами, внесеними Законом України № 5405-VI).

Частиною четвертою статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; про сплату податків, зборів (обов`язкових платежів); стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, а також визнання недійсними рішень державних органів, пов`язаних з майновими вимогами до боржника.

Отже, нормами ГПК України з 19 січня 2013 року встановлено для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів з вимогами до боржника.

Так, ухвалою Господарського суду Львівської області від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у справі № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація». Введено процедуру розпорядження майном. Розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Пурія Руслана Петровича.

Про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз`яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання (частина друга статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій були передбачені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев`ята статті 16 ГПК України). Такі майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ.

Такого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16.

Визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.

ЦПК України передбачено ситуації, коли таке провадження не могло бути закінчене у цивільному процесуальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції правильно відкрив провадження у справі в порядку цивільного судочинства, оскільки на час відкриття провадження у справі, що переглядається, не було порушено провадження у справі про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація».

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга зазначеної статті).

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя статті 7).

Згідно з частинами першою-третьою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Тобто законодавством визначено, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ зазначеної категорії.

Наведене дає підстави для висновку, що Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і зазначено у статті 7 цього Кодексу.

Оскільки суд має застосовувати відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України норму, чинну на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи у тому числі й у суді касаційної інстанції, Верховний Суд застосовує норми Кодексу № 2597-VIII, які є чинними на час такого перегляду.

Зі змісту зазначених норм права випливає, що законодавець захищає не лише права особи - ймовірного банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до такої особи, яка перебуває у стані неплатоспроможності.

Захист прав таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження в інших справах не закривають таке провадження, а передають відповідні справи до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Предметом спору у справі, що переглядається, є майнові вимоги до боржника, щодо якого ухвалою Господарського суду Львівської області від 22 вересня 2020 року порушено провадження у справі про банкрутство.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

З урахуванням наведених правових висновків та положень законодавства Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що судами ухвалені судові рішення без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19).

Тож касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року потрібно скасувати, справу передати до Господарського суду Львівської області.

При цьому та обставина, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 18 березня 2021 року у справі № 914/1661/20 закрито провадження про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація», не є перешкодою для передачі справи до господарського суду, оскільки на момент розгляду касаційної скарги ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Господарського суду Львівської області від 18 березня 2021 року про закриття провадження у справі про банкрутство скасовано, справу повернуто для подальшого провадження на стадію розпорядження майном.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ТДВ «Львівбудкомплектація»

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути ускладненим або взагалі неможливим.

З огляду на наведене та беручи до уваги те, що предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 07 червня 2016 року в розмірі 8 676 606, 53 грн, позивач навів обґрунтовані припущення, що відчуження відповідачем майна, яке йому належить, виключить можливість у майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача у разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

З огляду на наведене доводи касаційної скарги ТДВ «Львівбудкомплектація» щодо безпідставного накладення арешту на спірне майно Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом під час вирішення питання про забезпечення позову не враховані правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 523/3904/19 (провадження № 61-15737св19, Верховний Суд визнає їх необґрунтованими, оскільки прийняте процесуальне рішення відповідає правовим висновкам, викладеним у наведених постановах.

Доводи касаційної скарги про те, що у суду апеляційної інстанції не було повноважень для розгляду питання про забезпечення позову, а також що це питання не могло бути вирішено одноособово суддею є необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 7 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням учасників справи вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Стосовно доводів про те, що суд протиправно не застосував заходи зустрічного забезпечення Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Враховуючи наведене правило процесуального Закону суд має право, втім він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Жодна з наведених обставин судами не була встановлена, з огляду на що доводи заявника Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, маючи відомості про розгляд справи № 914/1661/20, у межах якої заявлено вимоги забезпеченого кредитора за іпотечним договором, не з`ясував питання щодо наявності актуального спору між сторонами, не врахував, що ухвалою господарського суду у наведеній справі про банкрутство припинена іпотека є також необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно із частиною четвертою статті 88 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, враховуючи, що питання про припинення іпотеки у справі № 914/1661/20 вирішувалося ухвалою суду, а не рішенням суду, зазначені обставини не свідчать про те, що у цій цивільній справі відсутній реальний спір, а отже були відсутніми підстави для забезпечення позову.

Крім того, ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2021 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 18 березня 2021 року у справі №914/1661/20 про відмову у задоволенні заяви забезпеченого кредитора ОСОБА_1 і припинення іпотеки нерухомого майна, скасовано.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За встановлених обставин справу необхідно передати до Господарського суду Львівської області, на розгляді якого перебуває справа № 914/1661/20 про банкрутство ТДВ «Львівбудкомплектація».

Керуючись статтями 400, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року скасувати.

Матеріали справи № 450/1663/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація», третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, передати до Господарського суду Львівської області, на розгляді якого перебуває справа № 914/1661/20 про банкрутство Товариства з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація».

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація» залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко