П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м.Суми

Справа №591/7824/19

Номер провадження 22-ц/816/1738/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.

у присутності :

представника позивача адвоката Воронцової Марини Володимирівни,

відповідача - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Сидоренко А.П. у м. Суми, повний текст якого складений 22 вересня 2021 року,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі по тексту АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк) та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту №750/4-5849 від 24 вересня 2008 року належну йому на праві власності трикімнатну квартиру, загальною площею 62,62 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі застереження в п.п 4.5.3. іпотечного договору, АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на вказану квартиру.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник та члени його родини продовжують користуватися нею та відмовляються добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Оскільки відповідачі не є власниками житла, своїми діями порушують законні права АТ «Альфа Банк», вони підлягають виселенню у зв`язку з тим, що незаконно займають та проживають в квартирі без будь-яких правових підстав.

Посилаючись на те, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, просило суд визнати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстраційного обліку з вказаної квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» відмолено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що подальше проживання відповідачів у належній позивачу на праві власності квартирі, перешкоджає товариству користуватися та розпоряджатися належним йому майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються його права як власника.

Наголошує на тому, що у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, новий власник вправі вимагати від осіб які проживають та користуються цим майном усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні таким майном, в тому числі, шляхом звернення до суду з позовом.

На переконання позивача, судом першої інстанції неправильно тлумачено ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, не враховано, що товариство набуло право власності на предмет іпотеки в позасудовому прядку, згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а тому є правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладену у постановах від 27 січня 2021 року у справі №754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі №347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі 279/2993/19.

Від відповідачів відзиву на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 24 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , укладено іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 62, 62 кв.м., жилою площею 37, 80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-5)

Власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є АТ «Укрсоцбанк», що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 лютого 2019 року № 157498829 (а.с.6).

15 жовтня 2019 року прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до акціонерного товариства «Альфа-Банк», в якому визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» (а.с.12, 13-18).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, від 28 жовтня 2019 року №14.03-08/48108 в квартирі адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

10 вересня 2021 року Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надало суду висновок, в якому зазначає, що Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає, що позов АТ «Альфа-Банк» в частині втрати права користування та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню. У висновку зазначено, що проживання дітей у спірній квартирі зумовлено об`єктивними причинами, а саме тим, що у спірній квартирі проживають їхні батьки. Вони через свій малолітній вік не можуть самостійно без згоди батьків змінити своє місце проживання. У разі прийняття рішення про виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти будуть позбавлені гарантованого права на житло (а.с. 180).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому виходячи з положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР, відповідачам, які виселяються з житлового приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, має бути надано інше постійне житло.

Суд першої інстанції звернув увагу також на те, що іпотекодержатель, а нині новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача та її неповнолітніх дітей на користування спірною квартирою і при набутті прав власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання в квартирі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07), виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна квартира була придбана за особисті кошти позичальника ОСОБА_4 , а не за кредитні, відповідно, відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання іншого постійного житла.

Посилання позивача на те, що набуття права власності на іпотечне майно в позасудовому порядку, з огляду на висновки, викладені Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 27 січня 2021 року у справі №754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі №347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі 279/2993/19, є підставою для виселення відповідачів без надання їм іншого житла, колегія суддів визнає непереконливими, зважаючи на правову позицію щодо застосування ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», викладену у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18) і є незмінною судовою практикою.

Крім того, колегія суддів бере до уваги і висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладені у постанові від 12 квітня 2021 року прийнятої у справі №310/2950/18 у подібних спірних правовідносинах, які не місять жодних виключень щодо можливості виселення з житлового приміщення, придбаного не за рахунок кредитних коштів, яке було передано в іпотеку, без надання іншого житла, в залежності від способу звернення стягнення на іпотечне майно (іпотечне застереження чи за судовим рішення).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 3 грудня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук