Справа №628/736/21
Провадження №2/628/498/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/повне/

26 травня 2021 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Барабанової В.В.

за участю секретаря судового засідання Буткової В.М.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Мєтєльова П.А.,

представника відповідача адвоката Курила М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Куп`янську, Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати автомобіль RENAULT MASTER 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 спільною власністю подружжя; визнати за нею право власності на1/2 частину автомобіля RENAULT MASTER, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що є спільною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля RENAULT MASTER, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що є спільною власністю подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона з 17.07.1998 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 та під час шлюбу подружжям придбано автомобіль RENAULT MASTER 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На теперішній час відносини дружини з чоловіком погіршились, тому ОСОБА_1 змушена звернутись до суду з даним позовом

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 26.03.2021 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08.04.2021 за заявою позивача ОСОБА_1 , в порядку забезпечення позову накладено арешт на автомобіль RENAULT MASTER 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , н/к НОМЕР_2 , що перебуває у власності ОСОБА_2 .

28.04.2021 до суду від представника відповідача адвоката Курила М.І. надійшов відзив проти позовної заяви, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю, посилаючись на те, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, оскільки позивач не надала документальних підтверджень щодо доходів сім`ї в результаті спільної праці, а тому суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

ОСОБА_1 раніше зверталася з аналогічною позовною заявою до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області (справа №628/3406/20, провадження №2/628/191/21). Рішенням суду у задоволенні позову їй було відмовлено (рішення суду набрало законної сили 26.03.2021).

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мєтєльов П.А. у судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі, які просили суд задовольнити.

Представник відповідача адвокат Курило М.І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

Заслухавши позивача ОСОБА_1 ,її представника адвоката Мєтєльова П.А.та представника відповідача адвоката Курила М.І., дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що сторони по справі з 17.07.1998 знаходятьсяу шлюбі, зареєстрованому Грушівською сільською радою Куп`янського району Харківської області, актовий запис №08, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 17.07.1998 Грушівською сільською радою Куп`янського району Харківської області. (а.с. 3)

На ім`я ОСОБА_2 , 09.07.2019 видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки RENAULT MASTER, 2014 року випуску з реєстраційним номером НОМЕР_1 . (а.с.5, 6)

Згідно висновку про вартість майна від 08.12.2020, вартість автомобіля RENAULT MASTER, 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , на дату оцінки становить 304653,00 грн.. (а.с. 4)

На а.с. 6 міститься документ на автомобіль RENAULT MASTER.

ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності 2 гр. (а.с.10).

РішеннямКуп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18.02.2021 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , у якому вона просила визнати за нею право власності на автомобіль Renault Master 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номери шасі НОМЕР_3 , вартістю 304653,00 грн., припинити право власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль, стягнути з неї на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля в сумі 152 326,50 грн. (а.с. 62, 63). Дане рішення набрало законної сили 26.03.2021.

У судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи №628/3406/20, провадження №2/628/191/21 та встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 , надано інформацію відповідно до облікових даних Державної податкової служби України, згідно якої вона перебувала на обліку в контролюючому органі, як фізична особа-підприємець з 19.04.2000 по 11.01.2017, а з 12.01.2017 на час надання даної інформації перебувала на обліку як «фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності», тобто припинена, але не знята з обліку в ДПС. (а.с.27-28)

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК)

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Так, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, встановлено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

На підтвердження доводів того, що відповідач придбав спірний автомобіль за особисті кошти, представником відповідача адвокатом Курилом М.І., було надано відомості, надані Територіальним сервісним центром МВС №6346 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області стосовно зареєстрованих в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів МВС станом на 18.05.2021 транспортних засобів на ім`я ОСОБА_3 : 1) VOLKSWAGEN LT 28, рік випуску 2005, первинна державна реєстрація за особою 26.06.2012, перереєстрація при втраті свідоцтва про реєстрацію - 06.11.2013; 2) RENAULT MASTER, рік випуску 2014, державна реєстрація за особою 09.07.2019; 3) ПГА 1, рік випуску 2001, державна реєстрація за особою 19.07.2001.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що на час придбання спірного транспортного засобу, сторони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вкладали спільні кошти.

У відповідності до положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Суд приходить до висновку, що в силу статті 57 СК України ні позивачем, ні відповідачем не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання одним із них спірного майна за особисті кошті.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що учасниками справи не представлено суду достатніх доказів витрат особистих коштів на придбання спірного транспортного засобу, беручи до уваги, що транспортний засіб був набутий сторонами під час перебування в шлюбі, зазначене майно є неподільним, і жодною із сторін не вчинено дій, передбачених ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України, суд вважає, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, судовий збір потрібно стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Згідно ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 76-81, 141, 158, 258 259, 263 265, 268, 315, 354ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69-72 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати автомобіль RENAULT MASTER 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , право власності на Ѕ частину автомобіля RENAULT MASTER, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частину автомобіля RENAULT MASTER, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 2724,00 грн..

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08.04.2021, а саме якою: накладено арешт на автомобіль RENAULT MASTER 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , н/к НОМЕР_2 , що перебуває у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця селища Буди Харківського району Харківської області, адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , інші відомості відсутні, -продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Куп`янський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

У відповідності до ч.1 ст. 354 ЦПК України якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений вище строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне судове рішення складено 28.05.2021.

Суддя: В.В. Барабанова