Справа № 149/1562/21
Провадження № 22-ц/801/2412/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 рокуСправа № 149/1562/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп",

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Гончарук - Аліфанової О.Ю., в залі суду,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Стефківського Володимира Івановича, звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 жовтня 2020 року близько 18 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Toyota Camry" д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , в результаті чого велосипедист ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди. Враховуючи наслідки ДТП, позивачу, яка являється матір`ю загиблого, була спричинена шкода, яка проявилася у втраті позивачем сина - годувальника. Станом на дату настання ДТП, цивільно - правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки "Toyota Camry" д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача - Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп". До відповідача, як до відповідальної особи за відшкодування спричиненої шкоди його страхувальником, були пред`явлені вимоги сплатити страхове відшкодування в якості компенсації у зв`язку із втратою позивачем годувальника в сумі не менше 90 000 грн. Листом №1979 від 25 лютого 2021 року, відповідач повідомив позивача, що для отримання відшкодування витрат по утриманню необхідно надати рішення суду про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 знаходились на утриманні у загиблого ОСОБА_3 .

З урахуванням наведеного, позивач звернулася в суд з даним позовом у якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на її користь 90 000 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника, а також стягнути витрати на правничу допомогу.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь ОСОБА_1 90 000 (дев`яносто тисяч) грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на день смерті ОСОБА_3 перебувала на утриманні останнього, і мала право на таке утримання згідно закону, а тому відповідно до ст. 1200 ЦК України, вона має право на отримання відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого в мінімально гарантованому законом розмірі (з урахуванням того факту, що з потерпілим також проживав непрацездатний батько) 90 000 грн, що складає 1/2 від 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що позивач, як непрацездатна особа, в період з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року мала дохід (пенсію), що перевищував встановлений законом прожитковий мінімум на місць, а отже, в розумінні положень чинного законодавства, позивач не вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, а отже не набула права на утримання від ОСОБА_3 .

Також у апеляційній скарзі зазначено, що у загиблого не було офіційного доходу, тобто постійного, стабільного отримання коштів, які б він систематично надавав би своїй матері.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представником позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, і тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2020 року близько 18 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Toyota Camry" д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку м. Бердичів автодорогою сполученням "Літин - Хмільник - Бердичів", неподалік с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , в результаті чого велосипедист ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди.

Згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2020 року, кримінальне провадження №0000372, внесене до ЄРДР 24 жовтня 2020 року, закрито за відсутністю в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 12-14).

Відповідно до полісу №129124641, який діяв на момент настання ДТП, а саме 23 жовтня 2020 року, відповідальність водія транспортного засобу "Toyota Camry" д.н.з. НОМЕР_1 застрахована ПрАТ "СК Княжа" (а.с. 26).

ОСОБА_3 помер у с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_1 - матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 15).

7 квітня 2000 року ОСОБА_3 розірвав шлюб із ОСОБА_5 (а.с. 17).

На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входили батько - ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_1 (а.с. 18).

Відповідно до довідки №546 від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, щомісячний розмір якої з жовтня по грудень 2019 року становив 2 000 грн, із січня по квітень 2020 року - 2012, 98 грн, із травня по по серпень 2020 року - 2112, 98 грн, із вересня по жовтень 2020 року - 2137, 39 грн (а.с. 20-21).

На момент смерті ОСОБА_3 офіційно працевлаштований не був (а.с. 22-23).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до відповідача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 10-11).

Відповідно до листа ПрАТ "СК Княжа" №1979 від 25 лютого 2021 року, для відшкодування витрат по утриманню необхідно надати рішення суду про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 знаходились на утриманні у загиблого ОСОБА_3 .

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

В абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямований на регулювання відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 цього Закону визначено поняття страхового випадку, яким є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1. статті 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на момент скоєння ДТП, відповідальність водія транспортного засобу марки "Toyota Camry", д.н.з. НОМЕР_1 застрахована ПрАТ "СК Княжа".

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є правильним і справедливим.

В обгрунтування апеляційної скарги ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" посилається, зокрема, на те, що позивач, як непрацездатна особа, в період з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року мала дохід (пенсію), що перевищував встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, а отже, в розумінні положень чинного законодавства, позивач не вважається такою, що потребує матеріальної допомоги.

Однак, колегія суддів вказані доводи апеляційної скарги до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Такий правовий висновок викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, з урахуванням отримання позивачем пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, оскільки саме по собі отримання пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, не свідчить про відсутність потреби у матеріальній допомозі.

Такого висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №577/1316/20 від 08 вересня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у загиблого офіційного доходу, тобто постійного, стабільного отримання коштів, які б він систематично надавав би своїй матері, є безпідставними, оскільки відсутність офіційного працевлаштування особи не свідчить про відсутність у нього доходів та не спростовує поданої позивачем довідки щодо її перебування на утриманні сина, а також не спростовує обов`язку утримання сином його матері в силу ст. 202 СК України.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу пов`язану з переглядом справи в апеляційній інстанції було подано у визначений законом строк.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених судових витрат, представником позивача надано апеляційному суду ордер від 12.11.2021, виданий на підставі договору про надання правової допомоги №296 від 30.10.2020 та детальний розрахунок робіт (наданих послуг) від 12.11.2021. Вказані документи у своїй сукупності підтверджують надання відповідної правничої допомоги адвокатом, вартість якої складає 3 000 грн.

При цьому, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем його представнику коштів в розмірі 3 000 грн, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

Верховний Суд у своїй постанові від 28 вересня 2021 року у справі №160/12268/19 виклав правовий висновок, відповідно до якого витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, незважаючи на те, що квитанцію про сплату вказаних витрат не було подано до ухвалення судового рішення, а з урахуванням можливості розподілу не тільки фактично оплачених витрат, а і тих, які тільки мають бути сплачені, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 00 грн.

Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.

Клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката понесених позивачем, відповідачем не заявлялось.

Отже, представником позивача на підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги при перегляді справи в суді апеляційної інстанції надано відповідні докази на суму 3 000 грн, які підлягають стягненню на користь позивача із відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук