провадження 2/201/3665/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи управління-служба в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради і служба в справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 жовтня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що з 06 серпня 1994 року по червень 2010 року позивачка перебувала в офіційних шлюбних відносинах з реєстрацією шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 , від цього фактичного шлюбу і спільного мешкання вони мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спочатку вони мешкали разом, але згодом в них стали виникати непорозуміння, конфлікти, стосунки з відповідачем не склалися, стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась в 2010 році їх шлюбні відносини припинилися. Після цього вона (позивач) стала мешкати окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі і своєю спільною з позивачкою дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично не спілкується з своїм батьком, останній веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Просила суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно їх спільної вказаної дитини (дочки), задовольнивши позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в зверненні до суду позовні вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності.

Представники управління-служба в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради і служби в справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в зверненні на адресу суду з позовними вимоги погодилися повністю і не заперечували проти задоволення позову; надали пояснення про їх висновок стосовно доцільності позбавлення батьківських прав, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними та можливим задоволення цього позову.

З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 і. відповідач ОСОБА_3 з 06 серпня 1994 року по червень 2010 року перебували в офіційних шлюбних відносинах з реєстрацією шлюбу, від цього фактичного шлюбу і спільного мешкання сторони мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спочатку сторони мешкали разом, але згодом в них стали виникати непорозуміння, конфлікти, стосунки не склалися, стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, в 2010 році їх шлюбні відносини припинилися. 23 червня 2010 року їх шлюб було розірвано. Після цього позивачка стала мешкати окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надає. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі і своєю спільною з позивачкою дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично не спілкується з своїм батьком, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач зараз має іншу сім`ю та вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Питання батьківських прав відповідача, на думку позивача, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мама цієї дитини звернулася з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Судом встановлено, що

дійсно позивач ОСОБА_1 і. відповідач ОСОБА_3 з 06 серпня 1994 року по червень 2010 року перебували в офіційних шлюбних відносинах з реєстрацією шлюбу, від цього фактичного шлюбу і спільного мешкання сторони мають одну спільну неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спочатку сторони мешкали разом, але згодом в них стали виникати непорозуміння, конфлікти, стосунки не склалися, стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, в 2010 році їх шлюбні відносини припинилися. 23 червня 2010 року їх шлюб було розірвано. Після цього позивачка стала мешкати окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймав, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм з дитиною не надає.

Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в м. Дніпрі і своєю спільною з позивачкою дитиною не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично не спілкується з своїм батьком, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає.

Позивач зараз має іншу сім`ю та вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування.

Відповідно наданих сторонами документів і заяв стосовно висновку адміністрації Соборного району ДМР вважається доцільним позбавити відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач вказане визнав в повному обсязі і наданими письмовими доказами не заперечував проти задоволення позову.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідач на даний час не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства; він самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання. Спосіб життя відповідача на сьогодні дає підстави стверджувати, що дитина фактично зараз не має до батька належних родинних почуттів і не бажає проживати разом з ним.

Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її виховання та належного лікування, позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, з чим погодилися орган опіки та піклування.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Позивачка ОСОБА_1 є рідною мамою неповнолітньої ОСОБА_2 , вона має житло у м. Києві та дохід; позивачка приймає активну участь у вихованні та утриманні дочки, її лікуванням, вони разом подорожують, читають книжки, готують домашні завдання, відвідують музеї, спільно займаються приготуванням смачних домашніх страв, а також відвідують пізнавальні заходи.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них стосовно виховання та утримання їх сина, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 908 грн..

Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2017 рік», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 200, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 908 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 листопада 2021 року.

Суддя