Номер провадження: 22-ц/813/8833/21
Номер справи місцевого суду: 522/8027/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Таварткіладзе М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року про повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову,-

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року заява ОСОБА_1 повернута заявнику, у зв`язку з несплатою судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та вжити заходи забезпечення позову, посилаючись нате, що судом не встановлені обставини, які мають значення для справи, недосліджені докази, надані до заяви.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд безпідставно повернув його заяву, оскільки він має право на звільнення від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про судовий збір».

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 369 ч. 2 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив з того, щозаявник не звільнений від сплати судового збору, а оскільки до заяви не був доданий документ, що підтверджує сплату судового збору, суд повернув її заявнику.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій посилаючись на те, що буде подана позовна заява про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, просив забезпечити позов на період розгляду справи, шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 передати позивачу дітей за місцем його перебування.

Також заявник зазначив, що він звільнений від сплати судового збору, оскільки діє в інтересах неповнолітніх дітей, посилаючись на Закон України «Про судовий збір».

Відповідно ч. 6 ст. 151 ЦПК України до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1, 3 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір» (№ 3674-VI) визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову. Оскільки передбачені Законом № 3674-VI пільги щодо сплати судового збору стосуються лише справи та її руху, то сплата судового збору за подання до суду заяв про забезпечення доказів або позову (підпункт 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI) здійснюється на загальних підставах за визначеними ставками незалежно від того, чи звільнені позивачі від сплати судового збору за пред`явлення певних позовів. Проте це не стосується деяких категорій осіб незалежно від виду позову, оскільки Законом № 3674-VI вони взагалі звільнені від сплати судового збору, тобто і за оскарження ухвал суду та за вчинення інших процесуальних дій (зокрема, категорії, визначені у пунктах 8, 9, 18 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI).

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, або звільнення від його сплати може мати місце за наявності виключних обставин.

Згідно до пп. ґ) п.2 ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов, якщо позивачем є особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «JedamskiandJedamska v. Poland»).

Разом із тим, ураховуючи положення п. 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим, при здійсненні правосуддя у цивільних справах, суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Отже, чинним законодавством визначено саме право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір за своїм внутрішнім переконанням.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів на підтвердження розміру свого щомісячного доходу, а тому суд не може надати оцінку його майновому становищу і відповідно вирішити питання щодо обґрунтованості заявленого клопотання.

Також судом вірно зазначено, що із поданої ОСОБА_1 заяви вбачається, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей., у зв`язку з чим суд не взяв до уваги посилання заявника про те, що він діє в інтересах дітей, оскільки ці твердження підлягають перевірці в судовому засіданні при розгляді справи за позовом, який на час розгляду заяви поданий не був.

З огляду на недоведеність обставин, що можуть бути підставою для звільнення від сплати судового збору, суд на законних підставах повернув заяву про забезпечення позову заявнику на підставі ч. 10 ст. 153 ЦПК України, оскільки до заяви про забезпечення позову не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення заяви, разом з тим із мотивувальної частини ухвали підлягає виключенню абзац восьмий: «Водночас, виходячи з наміру заявника подати до суду позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, суд зауважує, що розгляд та задоволення такої заяви фактично вирішить спір без розгляду справи по суті.», з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу суду, виходив з того, що заява не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства.

При цьому не розглядав заяву по суті щодо забезпечення позову, а тому посилання суду на те, що розгляд та задоволення такої заяви фактично вирішить спір без розгляду справи по суті є помилковим під час вирішення питання про повернення заяви.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає зміні в мотивувальній частині.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до цього ж суду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали суду абзац восьмий:

«Водночас, виходячи з наміру заявника подати до суду позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, суд зауважує, що розгляд та задоволення такої заяви фактично вирішить спір без розгляду справи по суті.».

В інший частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ М.М. Таварткіладзе