Дата документу 19.11.2021 Справа № 311/4252/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 311/4252/20Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю.В.
Пр. № 22-ц/807/3435/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2021 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 22.05.2015 року станом на 26.10.2020 року у розмірі 44810,60 грн., яка складається з: 30120,80 грн. заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. заборгованості за поточним тілом кредиту, 30120,80 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 10542,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 4147,80 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. пені; 0,00 грн. комісії, від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 2102,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сидоренко Ю.В. (а.с. 73).

Ухвалою судді суду першої інстанції (а.с. 78) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2021 року (а.с. 91-93) позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.05.2015 року в розмірі 30120,80 грн. та 1412,75 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 95-103) просив рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у стягненні з відповідача 10542,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками та 4147,80 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банку в цій частині задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 113).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито (а.с. 114-115), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 116).

Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів). Крім того, суддя доповідач перебувала у додатковій відпустці з 18 жовтня 2021 року по 01 листопада 2021 року включно (а.с. 119).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що за заявою відповідача вищезазначене заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось, у тому числі в частині задоволення позовних вимог Банку, в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Банк оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у стягненні з відповідача 10542,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками та 4147,80 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині відмови у стягненні з відповідача 10542,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками та 4147,80 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у цій справі у стягненні з відповідача 10542,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками та 4147,80 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, керувався ст.ст. 509, 526, 527, 530, 623, 638, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, враховував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловлений в постанові від 03 липня 2019 року, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій частині, відсутності правових підстав для їх задоволення у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у своєму позові Банк наполягав на тому, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 22.05.2015 року позичальник ОСОБА_1 отримала в банківський установі - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно із умовами укладеного договору кредитний Договір складається із: заяви позичальника, умов та Правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с.10,11-12, 13, 14-55, 56).

Відповідно до наданих позивачем статутних документів, АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 змінено найменування з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.7. Статуту АТ КБ "ПриватБанк" в новій редакції (а.с. 63-64). Станом на 14.06.2018 року проведено державну реєстрацію вищевказаних змін, що вбачається з відомостей з ЄРДПОУ (а.с. 62).

Як зазначено в Анкеті-заяві Банк 22.05.2015 року надав відповідачу ОСОБА_1 кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі, встановленому Договором (а.с. 10).

З наданої позивачем Довідки про надані кредитні картки (а.с. 8) вбачається, що ОСОБА_1 підписала кредитний договір № б/н, за яким було видано наступні кредитні картки: 07.12.2018 року картка № НОМЕР_1 (термін дії: листопад 2021 року), та в подальшому, а саме 21.08.2018 року Банком видавалася картка № НОМЕР_2 (термін дії: липень 2022 року), що вбачається з довідки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 8).

В порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання своєчасно не виконувала, кредитними коштами користувалася, що вбачається з виписки за кредитним договором, проте передбачені умовами договору платежі для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, своєчасно не вносила, у зв`язку з чим за кредитним договором № б/н від 22.05.2015 року утворилася заборгованість.

Згідно наданого позивачем розрахунку суми заборгованості (а.с. 5-7) за кредитним договором № б/н від 22.05.2015 року, відповідач ОСОБА_1 станом на 26.10.2020 року має заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальній сумі 44810,60 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 30120,80 грн., (в т.ч. 0.00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 30120,80 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту), заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 0.00 грн., заборгованості за простроченими відсотками 10542.00 грн., 4147.80 грн заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 грн., 0,00 грн. пені, 0.00 грн. комісії.

Вказаний розрахунок відповідачем ОСОБА_1 не оспорений, відзив, заперечення на позов суду не надано та в судовому засіданні належними та допустимими доказами відповідачкою не доведено, контррозрахунок нею не наданий.

До позовної заяви позивачем також надано виписку по картковому рахунку (а.с. 65-67), з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_1 після підписання анкети-заяви та в подальшому отримання кредитної картки, безпосередньо користувалася грошовими коштами, отримувала кошти через банкомат, розраховувалася в торгівельних мережах, частково погашала заборгованість за кредитним договором.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, Банк просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), в тому числі стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими, а також нарахованими відсотками, згідно ст.625 ЦК України.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 22.05.2015 року, позивач посилається на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», в редакції, що діяла на момент підписання заяви та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", як невід`ємні частини спірного договору, а також Паспорт споживчого кредиту.

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг Банку розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи станом на 22.05.2015 року містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких підстав, в даному випадку суд першої інстанції правильно встановив, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 22 травня 2015 року.

Анкета-заява від 22.05.2015 року, підписана ОСОБА_1 , також не містить відомостей щодо визначеної процентної ставки (а.с. 10).

Крім того, в позовній заяві позивач посилається на те, що у паспорті споживчого кредиту (а.с.11-12) сторонами погоджено істотні умови кредитного договору.

Проте, анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , не містить умов про те, що складовою невід`ємною частиною Договору банківського обслуговування є Паспорт споживчого кредиту.

Паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо типу кредитного продукту як «Універсальна», «Універсальна Gold», за якими вказані різні умови кредитування. Також зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Крім того, зі змісту даного паспорту вбачається, що інформація, зазначена у ньому, зберігає чинність та є актуальною лише в період з 07.02.2018 року до 22.02.2018 року, що є значно меншим періодом, ніж той, за який банк здійснює розрахунок заборгованості.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту за різними видами кредитних карток та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

Враховуючи викладене, посилання позивача про підписання позичальником паспорту споживчого кредиту, суд першої інстанції правильно вважав, що не можна вважати підтвердженням того, що сторони обумовили процентну ставку за кредитним договором.

Суд першої інстанції правильно встановив, що даному випадку відсутні підстави вважати, що Банк при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме повідомив відповідача, як споживача, про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки за користування кредитом.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки у заповненій і підписаній позичальником ОСОБА_1 . Анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків на неї не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до ч.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, тлумачиться як основоположний принцип судочинства.

Відповідно до ч.1, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в сумі 10542,00 грн. та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК в сумі 4147,80 грн. є недоведеними належними та допустимими доказами, тому правильно відмовив Банку у їх задоволенні у цій справі.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, яку він та його представник вважають єдино вірною.

Суд першої інстанції правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України врахував у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131 цс19).

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема Банком апеляційному суду не надані.

Так, Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останньої з Умовами та правилами надання послуг Банком (із зазначенням розміру відсотків тощо).

Паспорт споживчого кредиту із підписом відповідача від 07.02.2018 року, доданий Банком ще до його позовної заяви у цій справі (а.с.11-12) не можна вважати такою довідкою.

Оскільки, у цьому Паспорті споживчого кредиту прямо зазначено, що: що «ця інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 22.02.2018 року; а Банк нараховує відсотки відповідачу у цій справі станом на 26.10.2020 року, крім того, «умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо». І головне, що в анкеті-заяві відповідача від 22.05.2015 року (а.с. 10) не зазначено взагалі про те, що цей Паспорт споживчого кредиту (а.с. 11-12) є невід`ємною частиною будь-якого договору сторін та зокрема № б/н від 22.05.2015 року, чи складає останній.

Так, встановлено, що Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останньої з Умовами та правилами надання послуг Банком на підтвердження наявності договірних відносин сторін, та відповідно, наявності у Банку права нараховувати відповідачу вищезазначену заборгованість, у тому числі у вигляді відсотків.

Судова практика в інших справах, на яку посилається Банк в своїй апеляційній скарзі у цій справі, не має преюдиційного значення для суду при вирішенні цієї справи.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

Описки суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення в частині дати договору та підписання анкети-заяви, не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги Банку, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, або ж його зміни.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2021 року у цій справі в частині, яка предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 19.112021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.