Провадження № 2/325/270/2021
Справа № 325/852/21
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2021 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Краснової Ю.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олександрівської сільської ради, ОСОБА_2 , про припинення права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

21.07.2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просить: припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :04:026:0035, та визнати право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2339 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер :04:026:0022, та визнати право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_4 . За життя матері позивачки належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті матері позиваки рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 26.01.2021 року встановлено факт проживання позивачки з матір`ю та за позивачкою визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 . 05.03.2021 року право власності зареєстровано за позивачкою. Разом з тим, мати позивачки набула право власності на вказаний житловий будинок на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02.11.2009 року, яким за ОСОБА_4 було визнано також право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 03.06.2015 року встановлено, що на підставі домогосподарських книг за домогосподарством по АДРЕСА_1 власником якого була ОСОБА_5 закріплена земельна ділянка загальною площею 0,53 га в т.ч. 0,25 га - для обслуговування житлового будинку та прилеглих господарських будівель і споруд 0,28 га. Тобто судовим рішенням встановлено розмір земельної ділянки, закріпленої за будинком 0,53 га, з яких 0,25 га для обслуговування будинку та 0,28 га для обслуговування господарських будівель і споруд. Також, вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 , який на той час був власником житлового будинку, оформив право власності для обслуговування даного житлового будинку та прилеглих господарських будівель і споруд і отримав державний акт. Земельна ділянка площею 0,25 га передані ОСОБА_2 у власність для ведення особистого селянського господарства, і вона користується вказаною земельною ділянкою по даний час за цільовим призначенням. Тобто, громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали у власність земельні ділянки, які є складовими частинами присадибної ділянки по АДРЕСА_1 , на підставі рішення місцевої ради. Рішення ради було винесено на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10.03.2008 року, яке в подальшому скасоване як незаконне та в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. На даний час ОСОБА_3 помер і позивачка немає даних про спадкоємців. Позивачка вказує, що у зв`язку з набуття права власності на будинок, земельна ділянка в розмірі 0,53 га також повинна перейти у власність позивачки.

13.08.2021 року судом отримано відомості, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 16.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , в частині вимог до ОСОБА_3 відмовлено у відкритті провадження.

08.09.2021 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , яка позов не визнала, зазначила, що позивачем не надано доказів порушення прав позивачки внаслідок отримання державного акту на земельну ділянку, а так само порушення Степанівською Першою сільською радою вимог земельного законодавства при прийнятті рішення про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Крім того, позивач неправильно вказує у позові, що земельна ділянка кадастровий номер :04:026:0022 має призначення для ведення особистого підсобного господарства, оскільки земельна ділянка має призначення - для ведення особистого селянського господарства. Так, рішенням Степанівської першої сільської ради від 21.09.2007 року відповідачці передано у власність земельну ділянку площею 0,2800 га для ведення особистого селянського господарства, технічною документацією визначена площа 0,2339 га. На підставі вказаного рішення відповідачка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 059011 від 20.05.2008 року. Земельна ділянка використовується за цільовим призначенням протягом 13 років. Зазначає, що позивачка немає жодного законного права на вказану земельну ділянку, набуття права власності відбулось на законних підставах і підставах для припинення права власності відсутні. Крім того, рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 03.06.2015 року не встановлено незаконність набуття відповідачкою права власності на вказану земельну ділянку.

14.09.2021 року підготовче засідання відкладено за клопотанням представника позивача.

Ухвалою суду від 05.10.2021 року закрито підготовче провадження і справа призначена до розгляду на 10.11.2021 року.

Позивачка в судове засідання не прибула, від її представника надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, надана заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач - Олександрівська сільська рада в судове засідання уповноваженого представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заява про розгляд справи без участі, прийняти рішення за наявними матеріалами.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини.

Рішенням Степанівської Першої сільської ради № 66 від 21.09.2007 року вирішено передати ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,2800 га із земель населеного пункту по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Степанівської Першої сільської ради № 73 від 02.07.2008 року вирішено передати ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 0,2500 га із земель населеного пункту по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та прилеглих господарчих споруд.

Листом Степанівської Першої сільської ради 28.10.2014 року № 172/02-01-20 підтверджено прийняття вказаних рішень та отримання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 державних актів про право власності на вказані земельні ділянки.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 02.11.2009 року у справі № 2-270/2008 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 - задоволено, встановлено факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок і присадибну земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Згідно з листом КП «Нерухомість-П» від 26.05.2015 р. № 120, житловий будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10.03.2008 р. 14.11.2011 р. був зареєстрований перехід права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02.11.2009 р.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 03.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відділу Держземагенства у Приазовському районі, Степанівської Першої сільської ради про визнання недійними державних актів, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. У вказаному рішенні суд зазначив, що є неприпустимим позбавлення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, який набув право власності у встановленому законом порядку, хоча і не є власником житлового будинку і споруд, що на ній знаходяться. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 0,2339 га у ОСОБА_4 відсутні, незаконність набуття права власності ОСОБА_2 не встановлена судом. Суд не знайшов підстав для визнання незаконними рішень Степанівської Першої сільської ради. Також, суд зазначив, що рішенням суду від 11.03.2008 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , але ухвалою від 29.04.2009 року вказане рішення скасоване за нововиявленими обставинами, а рішенням того ж суду від 02.11.2009 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 .

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 26.01.2021 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності ОСОБА_1 зареєстровано 05.03.2021 року.

Згідно з Витягами з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :04:026:0035 має цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, площа 2500 м.кв.; земельна ділянка з кадастровим номером :04:026:0022 має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площа 0,2339 га.

Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :04:026:0035 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 02.07.2008 року та державного акту від 02.12.2008 ЯД 990220; земельна ділянка з кадастровим номером :04:026:0022 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 21.09.2007 року та державного акту від 20.05.2008 ЯЕ 059011.

Згідно з довідкою ТОВ «Агротіс плюс» від 30.08.2021 р. № 37, ОСОБА_2 протягом 13 років надає в обробку земельну ділянку з кадастровим номером :04:026:0022 площею 0,2339 га.

Відповідно до встановлених правовідносин суд керується такими нормами права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі статтею 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право приватної власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта нерухомого майна, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, у редакції чинній на момент набуття відповідачем права власності, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на момент набуття права власності ОСОБА_4 права власності на будинок, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 120 ЗК України у чинній редакції, у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. У випадках, визначених частинами першою - третьою цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Статтею 140 ЗК України визначено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Оцінка доказів і мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Доводи позовної заяви ґрунтуються, на тому, що відповідачка ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_10 отримали земельні ділянки, які є частинами присадибної ділянки житлового будинку, який належить позивачці. Крім того, рішення місцевої ради про передання у власність земельних ділянок приймались на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10.03.2008 року, яке в подальшому було скасоване. Також, позивачка посилається на те, що набула право власності на земельну ділянку на підставі статті 120 ЗК України, у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок.

Суд звертає увагу, в Україні діє презумпція правомірності права власності, яка може бути спростована законом або судом (ст. 328 ЦК України).

Надаючи оцінку аргументам позову, суд зазначає, що під час розгляду цієї справи позивачкою не надано жодних доказів, які би підтверджували незаконність набуття відповідачкою ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку. Відсутні такі докази і стосовно земельної ділянки, яка зареєстрована за померлим ОСОБА_3 .

Крім того, суд не погоджується з доводами представника позивачки про те, що вказані земельні ділянки були набуті у власність на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 10.03.2008 року, оскільки рішення Степанівської Першої сільської ради № 66, яким вирішено передати ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,2800 га, прийняте 21.09.2007 року, тобто до дати ухвалення вказаного судового рішення.

Також, ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, а не присадибну ділянку, і не для ведення підсобного господарства, як помилково вказує представник позивачки.

Суд приймає до уваги, що рішенням суду від 02.11.2009 року визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок і присадибну земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 . Проте, у вказаному рішенні відсутні розміри цієї земельної ділянки. Суд не погоджується із доводами представника позивачки, що розміри земельної ділянки були встановлені рішенням суду від 03.06.2015 року, оскільки предметом спору у тій справі не було визнання права власності, і зазначене рішення не може роз`яснювати зміст рішення суду від 02.11.2009 року. Крім того, як зазначалось вище, земельні ділянки, передані у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є присадибними ділянками, а мають інше цільове призначення.

Суд також зазначає, що відповідно до досліджених доказів, обидві земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із земель комунальної власності, тобто до цього у приватній власності вони не перебували. Позивачкою не надано доказів того, що у ОСОБА_4 були правовстановлюючі документи про право власності на вказані земельні ділянки.

Такого ж висновку дійшов суд у рішенні від 03.06.2015 року, у якому було відмовлено ОСОБА_4 у визнанні незаконними рішень місцевої ради і державних актів про право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку доводам представника позивачки про перехід права власності на земельну ділянку до позивачки в порядку статті 120 ЗК України, суд зазначає, що вказана норма передбачає перехід права власності на земельну ділянку від попереднього власника (спадкодавця). Проте, як вже вказувалось судом, позивачкою не надано доказів того, що спадкодавцю ОСОБА_4 на праві власності належали земельні ділянки з кадастровим номером :04:026:0035 цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, площа 2500 м.кв.; земельна ділянка з кадастровим номером :04:026:0022, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площа 0,2339 га.

Крім того, суд також звертає увагу, що позивачем обрано спосіб захисту, зокрема припинення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 помер, а тому є неможливим з точки зору цивільної правоздатності вирішувати питання про припинення права власності померлої особи. Доказів про спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 суду не надано.

Стосовно вимог про припинення права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 суд зазначає, що відповідно до положень статей 346, 378 ЦК України, ст. 140 ЗК України, право власності припиняється у випадках, встановлених законом. Стаття 5 ЦПК України передбачає, що суд може застосувати ефективний спосіб захисту, який не визначений законом, але водночас не суперечить йому.

На переконання суду, оскільки підстави для припинення права власності визначаються виключно законом, то позов про припинення права власності повинен ґрунтуватись саме на таких підставах.

Проте, випадки припинення права власності, вказані у статті 346 ЦК України, статті 140 ЗК України, не передбачають можливість припинення права власності з підстав, які заявлені в цій справі, а відтак обраний позивачкою спосіб захисту суперечить закону.

З рештою, суд приходить до висновку, що у цій справі позивачкою не було надано доказів незаконності набуття права власності відповідачкою на земельну ділянку, необґрунтовані підстави припинення права власності, а також не доведено підстав для визнання за позивачкою права власності на спірні земельні ділянки, і тому в задоволенні позову слід відмовити.

Суд також роз`яснює позивачці, що за необхідності вона не позбавлена права на врегулювання відносин щодо користування земельною ділянкою для обслуговування будинку, шляхом укладення сервітуту.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачки компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 89, 141, 259, 264, 268, 273, 280-281, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення суду складене 18.11.2021 року.

Суддя Є.В. Діденко