ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5601/20

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/578/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Висоцької Н.В., Євстафіїва О.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

дата та місце складання повного тексту рішення: 28 січня 2021 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 1400 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 37478 грн, що були розміщені на депозитному рахунку у АТ «Державний ощадний банк України» на підставі депозитних договорів, укладених на ім`я ОСОБА_2 та, в порядку поділу майна, стягнути з відповідачки 18739 грн в якості грошової компенсації належної йому на праві спільної власності 1/2 частини банківського вкладу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 12 грудня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, наприкінці 2016 року, відповідачкою було внесено вклад на депозитний рахунок в АТ «Державний ощадний банк України» строком на 6 місяців. З березня 2017 року вони припинили сімейні відносини та ведення спільного господарства. В цей період відповідачка без відома та згоди позивача зняла розміщені на депозитному рахунку кошти. На той час сімейні відносини були припинені, а тому ці кошти не могли бути витрачені на потреби сім`ї, якої вже фактично не існувало. 23 травня 2017 року ОСОБА_2 пред`явила позов до суду про розірвання шлюбу, який був розірвано 03 липня 2017 року. Зважаючи на те, що кошти в сумі 1400 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 37478 грн, є спільним майном подружжя, позивач вважає, що має право на виділення йому 1/2 частини вказаної суми.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 січня 2021 року задоволено позов ОСОБА_3 , визнано спільною сумісною власністю подружжя позивача та ОСОБА_4 (до зміни прізвища та імені - ОСОБА_2 ) грошові кошти в сумі 1400 доларів США, які були розміщені на ім`я відповідачки на підставі Договору №38625725 на вклад «Мій депозит» на ім`я фізичної особи (з поповненням та капіталізацією) від 17 лютого 2017 року та стягнуто з відповідачки на користь позивача компенсацію частки даного вкладу в розмірі 18739 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що сторона відповідачки не заперечувала факту використання нею коштів. Посилання представника відповідачки, що позивач пропустив строк звернення до суду відхилені, оскільки позивач звернувся до суду 02 липня 2020 року, тобто в межах трирічного строку після розірвання шлюбу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду залишився висновок Верховного Суду у справі №161/79/18 від 25 березня 2020 року, в якому вказано, що саме на позивача покладається тягар доведення використання відповідачем спірних коштів не в інтересах сім`ї, а на інші потреби. Також сторона відповідачки вказує, що суд не звернув увагу на інші висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року №761/3204/14-ц де також зазначено, що сторони не довели, що грошові кошти використані не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби.

Також відповідачка не погоджується з висновками суду, що позивач не пропустив строк звернення до суду. Вказує, що позивач не заперечував того факту, що вони з квітня 2017 року припинили шлюбні відносини, що встановлено рішенням у справі про розлучення, та саме з цього часу має вираховуватись строк позовної давності. ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) посилається на висновки Верховного Суду у справі №914/3224/16 від 26 листопада 2019 року та у справі №640/25034/19 від 18 лютого 2021 року. Вказує, що хоча позивач помилився щодо часу укладення договору та строку його дії, проте дана обставина жодним чином не вплинула на його обізнаність щодо визначення моменту, коли відповідачка мала б передати йому спірну частину грошових коштів, чи то у квітні 2017 року, чи то 19 травня 2017 року та вважає, що перебіг строку позовної давності закінчився 19 травня 2020 року.

Крім того, відповідачка звертає увагу, що судом стягнуто кошти на підставі лише копії депозитного договору за відсутності доказів щодо заявленої позивачем до стягнення суми у гривневому еквіваленті на підставі курсу НБУ на дату звернення позивача до суду; матеріали справи не містять доказів того, що позивач намагався мирним шляхом вирішити дане питання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів про передачу коштів позивачу або розпорядження цими коштами за згодою позивача, а також відсутні докази, що вказана сума коштів була витрачена на потреби сім`ї, з огляду на припинення сторонами шлюбних відносин з квітня 2017 року.

Позивач вказує, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ майна не може обчислюватись до моменту розірвання шлюбу та, згідно з ч.2 ст.72 СК України, п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», після розірвання шлюбу вимога про поділ майна може бути заявлена протягом позовної давності у три роки. Тобто, відповідачка неправильно тлумачить норми права про застосування позовної давності до вимог про поділ майна.

Крім того, позивач не погоджується з розміром витрат на правову допомогу ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) у сумі 7000 грн зважаючи на категорію, складність справи та ціну позову. А також звертає увагу, що звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», отже вимога про стягнення з нього судового збору є безпідставною.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 2003 року. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 липня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.3-5).

При поданні позову про розлучення ОСОБА_2 зазначила, що сімейне життя у них не склалось та з квітня 2017 року вони припинили сімейні відносини (а.с.6-8).

ОСОБА_3 звертався до АТ «Державний ощадний банк України» з заявою про надання йому копії депозитного договору з ОСОБА_2 та інформацію про дату відкриття та закриття депозитного рахунку (а.с.20), однак йому було відмовлено на підставі ст.1076 ЦК України (а.с.21).

З копії депозитного договору №38625725 від 17 лютого 2017 року вбачається, що вкладний (депозитний) рахунок було відкрито на ім`я ОСОБА_2 в період шлюбу та на вклад «Мій депозит» були внесені грошові кошти на суму 1450 доларів США терміном дії до 17 травня 2017 року, який був закритий 19 травня 2017 року (а.с.68).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналізуючи докази у їх сукупності та встановивши, що вклад в сумі 1450 доларів США на ім`я відповідачки було відкрито в період шлюбу 17 лютого 2017 року до 17 травня 2017 року, а в позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_2 вказувала, що вони з чоловіком припинили шлюбні відносини з квітня 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка розпорядилась вкладом у власних цілях та що позивач має право на грошову компенсацію 1/2 частини вкладу.

Доводи апеляційної скарги, що поза увагою суду залишився висновок Верховного Суду у справі №161/79/18 від 25 березня 2020 року, в якому вказано, що саме на позивача покладається тягар доведення використання відповідачем спірних коштів не в інтересах сім`ї, а на інші потреби, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем доведено, що вклад було здійснено в період шлюбу та що на момент зняття коштів сторони фактично припинили шлюбні відносини, що було зазначено відповідачкою в позові про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, та не спростовано при розгляд даної справи. З цих же підстав відхиляються доводи відповідачки, що суд не звернув увагу на інші висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року №761/3204/14-ц де також зазначено, що сторони не довели, що грошові кошти використані не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби.

Доводи апеляційної скарги, що позивач пропустив строк звернення до суду, відхиляються апеляційним судом, оскільки початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Разом з тим, у частині 2 статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано, тому посилання відповідачки, що позивач не заперечував того факту, що вони з квітня 2017 року припинили шлюбні відносини та саме з цього часу має вираховуватись строк позовної давності, ґрунтуються на невірному розумінні стороною відповідачки норм законодавства.

Відхиляються посилання ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №914/3224/16 від 26 листопада 2019 року, оскільки правовідносини в даній справі виникли відносно права власності територіальної громади на земельну ділянку та моменту початок перебігу строку позовної давності, та висновки Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №640/25034/19 від 18 лютого 2021 року, оскільки правовідносини в даній справі виникли між фізичною особою та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, а для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, правовідносини в даній справі склалися щодо поділу майна подружжя та регулюються Сімейним Кодексом України, де визначено, що строк позовної давності після розірвання шлюбу складає три роки, тому не заслуговують доводи відповідачки, що хоча позивач помилився щодо часу укладення договору та строку його дії, проте дана обставина жодним чином не вплинула на його обізнаність щодо визначення моменту, коли відповідачка мала б передати йому спірну частину грошових коштів, чи то у квітні 2017 року, чи то 19 травня 2017 року та перебіг строку позовної давності закінчився 19 травня 2020 року.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України у справі №6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Крім того не заслуговують на увагу доводи відповідачки, що судом стягнуто кошти на підставі лише копії депозитного договору за відсутності доказів щодо заявленої позивачем до стягнення суми у гривневому еквіваленті на підставі курсу НБУ на дату звернення позивача до суду, оскільки згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Позивач не позбавлений права заявити вимогу про стягнення коштів саме в гривневому еквіваленті, при цьому відповідачка при розгляді справи не заперечувала щодо суми вкладу, які просив з неї стягнути позивач. Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, тож встановивши, що вклад було здійснено під час шлюбу, на момент зняття коштів сторони не проживали разом, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідачки на користь позивача 1/2 частину даного вкладу в гривневому еквіваленті, як заявлено позивачем.

Інші доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачкою норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: