Провадження 22- ц /812/1989/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача Вавілова А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/3934/20 за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 19 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання частини пункту договору про надання споживчого кредиту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання частини пункту договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Позивач зазначав, що 22 грудня 2006 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ІМКНЗСК04440257. Згідно з п.1.1 вказаного договору банк надає кредитні грошові кошти в сумі 70 000 доларів США на придбання житла, встановлюється плата за користування відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

08 липня 2019 року за № 08/07-1 позивачем був направлений лист відповідачу з вимогою провести перерахунок за Договором із виключенням з п.1.1. частини, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

На вказаний лист позивач отримав відповідь про повну відмову у задоволені заявлених вимог з пропозицією звернутися до суду.

Вказує, що за положеннями частини п`ятої статі 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Позивач вказав, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Враховуючи вказане позивач просив визнати недійсним частину п. 1.1. кредитного договору № ІМКНЗСК04440257 від 22 грудня 2006 року, а саме: виплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту - з моменту його укладення; зобов`язати відповідача провести перерахунок сплачених сум за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту починаючи з 22 грудня 2006 року в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року позов задоволено.

Судове рішення мотивовано тим, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, є обов`язком банку, а тому за виконання такого обов`язку не може нараховуватися плата позичальнику, в тому числі сплата винагороди за надання кредиту. Тому наявність вказаних умов в договорі не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсними.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час укладання договору кредиту законом було передбачено право банку на стягнення будь-яких зборів відсотків або інших вартісних елементів кредиту, які передбачені договором. Проте районний суд застосував редакцію Закону України «Про захист прав споживачів», та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в редакціях які не діяли на час укладання договору. Також апелянт вказує на повне надання інформації споживачу щодо всіх умов договору, а також наголошує на свободу договору, презумпцію правомірності договору та правомірність включення в договір положень щодо встановлення винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

Також апелянтом вказано на порушення позивачем позовної давності, яка розпочалася з моменту укладення договору кредиту.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 22 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №NKH3GK04440257 за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2026 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 84000,00 доларів США (далі - «Кредит» ) на придбання житла (житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 ) у розмірі 70000,00 доларів CША, а також у розмірі 14000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3.,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору.

Також судом встановлено, що сума кредиту була отримана позивачем у повному обсязі, що підтверджено видатковим ордером та банківськими виписками по рахункам, на які ОСОБА_1 здійснювалося погашення боргу.

08 липня 2019 року за № 08/07-1 позивач звернувся до відповідача з листом щодо визнання недійсними пункту 1.1 кредитного договору від 22 грудня 2006 року в частині нарахування 0,20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту як таких, що є неправомірними (несправедливими) та здійснення у зв`язку з цим перерахунку заборгованості за кредитним договором.

АТ КБ "ПриватБанк" листом № 20.1.0.0.0/7-190719/685 від 22 липня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні вимог щодо визнання неправомірним пункту кредитного договору щодо стягнення банком винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту та проведення відповідного перерахунку кредитного договору, посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором перебуває на примусовому виконанні і він, як сторона виконавчого провадження, не наділений повноваженнями щодо проведення виконавчих дій з виконання рішень судів.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, де зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до вимог ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, у пункту 1.1 спірного кредитного договору від 22.12.2006 р. передбачено нарахування 0,20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредита для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої, восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору), якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні, або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною третью статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) якою врегульовані відносини банку з клієнтом зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України

та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення

конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також

конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Отже, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив характер спірних правовідносин, а також закони, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись, і які банком фактично не надавались, які не випливають із суті договору кредиту, визначеному в ст. 1054 ЦК України, оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, та які не є супутніми послугами банку, а також, що встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору в частині сплати позичальником на користь банку 0,20 % винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, в зв`язку з чим районний суд обґрунтовано визнав їх недійсними.

Вказаний висновок районного суду відповідає принципу справедливості та добросовісності, встановленому ст. 3 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування положень Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного банку України від 10 травня 2007 року, а також положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо недійсності умов договору, як таких, що не були чинні на час укладення спірного договору кредиту, підлягають відхиленню, оскільки суд послався як на діючі правові норми на час укладення договору так і додатково на наведені положення закону, якими в подальшому врегульовані спірні правовідносини на користь споживача.

Також не можна прийняти до уваги посилання в апеляційній скарзі на порушення позивачем позовної давності, оскільки вказаним обставинам районний суд надав вірну оцінку, зазначивши про те, що остаточно строк виконання зобов`язання не настав, так як договір кредиту діє до 2026 року, а тому відсутні підстави вважати позовну давність порушеною.

В апеляційній скарзі відповідач посилається також на практику ВС, викладену у висновках Постанов від 17 квітня 2019 року по справі № 307/1714/16-ц, від 11 квітня 2019 року по справі № 546/1274/15 та від 29 травня 2019 року не є виправданим, оскільки обставини в даних справах із справою яка розглядається не є тотожними.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відповідність оскаржуваного рішення районного суду вимогам матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 08 листопада 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова