Єдиний унікальний номер 243/652/21
Номер провадження 22-ц/804/2754/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Гончарової А.О. в місті Слов`янську Донецької області, повне судове рішення складено 20 серпня 2021 року, у справі номер 243/652/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем після своєї матері, а саме, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане домоволодіння тривалий час орендувала ОСОБА_1 разом зі своєю родиною.

Під час проживання відповідачки у вказаному будинку пошкоджено та розбито майно, що знаходилось в будинку, вибиті вікна та вхідні двері.

У зв`язку з наведеним вище, позивачці завдано значну майнову шкоду, компенсувати яку відповідачка неодноразово обіцяла в добровільному порядку, також надавала розписки, в яких визнавала завдані збитки, однак на теперішній час нічого не відшкодовано.

Майно та житло позивачки потребує термінового поточного ремонту, оскільки мешкати в будинку стало неможливо, зважаючи на значні пошкодження. Також позивачка понесла додаткові виграти на придбання вхідної двері.

Згідно зі зведеним кошторисним розрахунком вартості об`єкта будівництва, складеним в поточних цінах станом на поточний час інженером-проектувальником, вартість збитків становить 49915,51 грн.

Тому ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідачки на її користь майнову шкоду в розмірі 49915,51 грн, заборгованість на оплату оренди в розмірі 12700,00 грн, витрати на придбання вхідної двері відповідно до чеку в розмірі 3650,00 грн та судові витрати.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 49915,51 грн, заборгованість з орендної плати в сумі 12700,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є неправильним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Наданий до позову кошторис щодо визначення збитків та додані до нього документи не є належними доказами на підтвердження заявлених позовних вимог позивачки.

Позивачкою не надано належних доказів того, що саме ОСОБА_1 заподіяла шкоду її майну, оскільки відповідачка звільнила домоволодіння 30 червня 2020 року, а документи були складені інженером проектувальником в жовтні 2020 року.

Позивачкою не надано висновку відповідної експертної установи щодо визначення дійсного розміру майнової шкоди із зазначенням того, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за неправдивий висновок.

Крім того, наданий до справи товарний чек на придбання вхідних дверей не є належним доказом у справі, оскільки він виданий на ім`я матері позивачки.

Також ОСОБА_1 вказала, що Угоду про добровільне відшкодування шкоди вона підписала під значним психологічним тиском, впливом зі сторони позивача.

Договір оренди житла ОСОБА_1 ні з ким не укладала, тому відсутні підстави для стягнення з неї заборгованості з орендної плати.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до витягу КП БТІ м. Слов`янська про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.05.2006 року, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2006 року на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 42).

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області від 22.12.2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 є спадкоємцем, яка прийняла спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 48).

01 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . До договору оренди житлового приміщення 01.04.2015 року складено Акт прийому-передачі, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в користування будинок за адресою: АДРЕСА_1 . В акті визначені цінності для користування: 2 ліжка дерев`яні, 2 платтяних шафи, стіл розкладний, 2 кухонні робочі столи та настінні шафи, мийка, душовий бокс, унітаз, раковина, плита кухонна комбінована, всі цінності б/у, а також 2 погружних насоси для водопостачання, двері вхідні металеві (а.с. 38-39, 36-37).

Зведеним кошторисним розрахунком вартості об`єкту будівництва визначено суму збитків завданих домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 49915,51 грн (а.с. 24-25).

29.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено угоду про добровільне відшкодування шкоди, за якою боржник зобов`язується відшкодувати борг на користь стягувача відповідно до договору оренди житлового будинку та акту прийому-передачі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від 01.04.2015 року в строки передбачені угодою. Розмір суми відшкодування, яку боржник зобов`язується відшкодувати на користь кредитора, становить 12700,00 грн (а.с. 8-9).

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки матеріальної шкоди за пошкоджене майно та заборгованості з орендної плати, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в цій частині, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення вартості придбаних дверей, суд виходив з безпідставності такої вимоги.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Згідно з частинами першою, третьою статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до частини першої статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 773 ЦК України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою їй в найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 687 від 11.04.2006 року ОСОБА_3 належить жилий будинок АДРЕСА_1 .

01.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового

приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Договором оренди встановлена плата за оренду будинку в розмірі 300,00 грн на місяць, до складу якої не включені витрати по оплаті комунальних та інших послуг. До договору оренди житлового приміщення 01.04.2015 року складено Акт прийому-передачі, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в користування будинок за адресою: АДРЕСА_1 . В акті визначено цінності для користування: 2 ліжка дерев`яні, 2 платтяних шафи, стіл розкладний, 2 кухонні робочі столи та настінні шафи, мийка, душовий бокс, унітаз, раковина, плита кухонна комбінована, всі цінності б/у, а також 2 погружних насоси для водопостачання, двері вхідні металеві.

З довідки №955/02-14 від 22.12.2020 року приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області Зубкової А.О. вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем, що прийняла спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Зведеним кошторисним розрахунком вартості об`єкту будівництва визначено суму збитків завданих домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 49915,51 грн

Угодою про добровільне відшкодування шкоди від 29.03.2019 року відповідачка ОСОБА_1 погодилась зі сплатою боргу в розмірі 12700,00 грн.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачка ОСОБА_1 одним з доводів апеляційної скарги зазначила, що наведену вище Угоду про добровільну сплату боргу вона підписала під психологічним тиском та впливом зі сторони позивача.

Проте матеріали справи не містять доказів застосування психічного впливу позивачкою відносно відповідачки під час складання угоди та того, що відповідачка виконала умови наведеної Угоди. Тому суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідачки заборгованості за Угодою про добровільне відшкодування шкоди в розмірі 12700,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність позивачкою розміру завданих збитків, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.

Суддя: