Номер провадження: 22-ц/813/2211/21
Номер справи місцевого суду: 496/4274/19
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення заборгованості щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість щодо виплати середньої заробітної плати за весь час розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 року по 31.10.2019 року в розмірі 29211 грн (а.с 1-38).

23 липня 2020 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області (головуючий - суддя Пендюра Л.О.) ОСОБА_1 в позові до Державного підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення заборгованості щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовлено (а.с 88-91).

12 серпня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року. На думку апелянта, вказане рішення було прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального законодавства, неповно з`ясовані обставини справи, що призвели до прийняття незаконного рішення. Як зазначає апелянт, судовим рішенням від 30 травня 2019 року по справі № 496/1335/19 з відповідача було стягнуто заробітну плату ОСОБА_1 , як компенсацію за затримку його розрахунку при звільненні виключно до 30 березня 2019 року. У 2019 році ОСОБА_1 подано черговий позов з вимогами, що стосуються стягнення його заробітної плати за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2019 року. Жоден з періодів, за які була стягнута з Відповідача заробітна плата ОСОБА_1 за час затримки його розрахунку при звільненні, не дублює попередній, а тому виконання жодного з вищевказаних судових рішень не свідчить про компенсацію позивачу майнових витрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. На думку апелянта, хибним також є висновок суду першої інстанції, щодо тієї обставини, що фактичний розрахунок у зв`язку з його звільненням проведений 29 серпня 2018 року, оскільки станом на дату формування відповідного платіжного доручення, період стягнення заробітної плати з ОСОБА_1 за час затримки розрахунку з ним обмежувався датою 01.09.2016 року, що не співпадає у часі з датою виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року у справі № 496/3134/16-ц на строк майже 2 роки. Апелянт просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення заборгованості щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні, було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача як у роботодавця відсутній обов`язок щодо виплати середнього заробітку за період з 01.04.2019 року по 31.10.2019 року, як того просить позивач, оскільки відповідач 29.08.2018 року провів з позивачем розрахунок щодо заборгованості по заробітній платі та середньому заробітку за весь час затримки (а.с. 90).

Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає необхідним зазначити таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.06.2017 року по цивільній справі № 496/3134/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, з 01.09.1985 року по 14.04.2015 року позивач працював у колгоспі «Октябрь», яке 01.01.1995 року було реорганізовано у Держане підприємство «Дослідне господарство» «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення та 14.04.2015 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (а.с. 22).

Відповідно до вищезазначеного рішення з Державного Підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення на користь ОСОБА_1 було стягнуто: заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 81628,75 грн, та заборгованість щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19381,24 грн (а.с. 21-26).

Відповідно до постанови Апеляційного суду Одеської області від 24.07.2018 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.06.2017 року залишено без змін (а.с.27-33).

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.02.2018 року у цивільній справі №496/3191/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні в обсязі 31550 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн (а.с.16-20).

Відповідно до заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02.08.2018 року у цивільній справі №496/845/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення про стягнення заборгованості по заробітній платі позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто з відповідача на його користь заборгованість щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20246 грн (а.с. 34-36).

Відповідно до заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.10.2018 року у цивільній справі №496/4057/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення про стягнення заборгованості по заробітній платі позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто з відповідача на його користь заборгованість щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільнені за 01.03.2018 року по 01.10.2018 року в розмірі 26061 грн (а.с. 10-15).

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.05.2019 року у цивільній справі №496/1335/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовиведення про стягнення заробітної плати з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 01.10.2018 року по 30.03.2019 року) в розмірі 23688 грн.

Як вбачається з наданих відповідачем доказів, останній здійснив розрахунок з позивачем у таких розмірах:

- відповідно до платіжного доручення №254 від 29.08.2018 року в розмірі 111 110 грн 99 коп. (призначення платежу виконавчий лист №496/3134/16-ц) (а.с. 72);

- відповідно до платіжного доручення №93 від 24.04.2018 року в розмірі 41 009 грн (призначення платежу АСВП 56056979 від 02.04.2018 року) (а.с. 73);

- відповідно до платіжного доручення №299 від 28.09.2018 року в розмірі 22 270,6 грн (призначення платежу виконавчий лист №496/845/18 від 19.09.2018 року) (а.с. 74);

- відповідно до платіжного доручення №371 від 17.12.2018 року в розмірі 28 817,1 грн (призначення платежу виконавчий лист №496/4057/18 від 05.12.2018 року) (а.с. 75);

- відповідно до платіжного доручення №136 від 24.06.2019 року в розмірі 23 688 грн (призначення платежу відповідно до рішення у справі №496/1335/19) (а.с. 76).

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що на момент звернення до суду з даним позовом відповідачем не було проведено остаточного розрахунку з позивачем, а тому у відповідача перед позивачем виникло зобов`язання щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 року по 31.10.2019 року у розмірі 29 211 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, остання виплата відповідачем на користь позивача відбулася 24 червня 2019 року (а.с. 76), але відповідачем не враховано, що дану виплату потрібно було здійснити з урахуванням періоду з 01 квітня 2019 року по 24 червня 2019 року, тобто по дату фактичного розрахунку, а тому відповідач не в повній мірі здійснив компенсацію позивачеві.

З огляду на це, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем за весь час затримки виплат, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України, оскільки обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, не є доведеними, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції подавав заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, зазначаючи при цьому, що строк звернення позивача з вимогами про стягнення заборгованості щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні сплив 25 вересня 2019 року (а.с. 52-53).

Відповідно до ст. ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Такий висновок зроблено в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.04.2019 року у цивільній справі №607/14495/16-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у цивільній справі №910/4518/16.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду 04.11.2019 року (а.с. 1), тобто з пропуском тримісячного строку для такого звернення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відомо про неповну виплату належних йому грошових коштів з моменту здійснення відповідачем останньої виплати, тобто з 24.06.2019 року.

Апеляційний суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні пояснення позивача про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак виходив із хибних мотивів, враховуючи наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також відсутність з боку позивача пояснень причин поважності пропуску такого строку, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, яким відмовляє у задоволенні позовних вимог на підставі ст. 267 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Покровське» Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення заборгованості щодо виплати середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити на підставі ст. 267 ЦК України.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

22.11.2021 року м. Одеса