Справа № 444/2975/20
Провадження № 2/444/205/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

20 січня 2021 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Оприск З. Л.

секретар судового засідання Усманова З.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Куликівської селищної ради про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

10.11.2020 року справу за даною позовною заявою прийнято до розгляду та відкрито у ній провадження.

20.01.2021 року судом винесено окрему ухвалу.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права на земельну ділянку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 1987 року по 2001 рік він працював на посаді шофера в колективному сільськогосподарському підприємства імені Тімірязєва, яке в подальшому було перейменовано в спілку ім. Тімірязєва, а пізніше - реорганізовано в ТОВ «Куликівське», та діяло на території Куликівської селищної ради. Вказав, що в ході проведення земельної реформи у колективну власність колективному підприємству було передано землі, що перебували в його користуванні. Зазначив, що в подальшому відбулося паювання земель, переданих у колективну власність колективного підприємства. Вказав, що на початку 2000-х років у зв`язку з реорганізацією колективного підприємства відповідно ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного підприємства. Зазначив, що на початку 2019 року, маючи намір реалізувати своє право, як колишнього члена колективного підприємства на отримання земельної частки в натурі, ОСОБА_1 звернувся до Куликівської селищної ради з заявою про видачу йому сертифікату на земельну частку (пай). Вказав, що ця заява була розглянута на XXXIV сесії Куликівської селищної ради VII скликання 11 квітня 2019 року. Зазначив, що з виписки з протоколу засідання селищної ради 11 квітня 2019 року вбачалося, що ОСОБА_1 не було оформлено сертифікат на право на земельну частку (пай), з чого випливає, що останнього не було включено до списку осіб, що мають право на земельну частку, який додавався до державного акту на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Тімірязєва. Окрім того, виписка з протоколу містила інформацію про те, що додатково включити ОСОБА_1 до відповідного списку не видається за можливе у зв`язку з відсутністю вільних земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Куликівської селищної ради. Просив визнати за ОСОБА_1 право на середню земельну частку (пай), який був визначений Куликівською селищною радою в ході проведення розпаювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Тімірязєва.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був належно повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У судовому засіданні було досліджено всі наявні в матеріалах справи письмові докази.

З копії Трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 08.06.1987 року по 28.09.1988 року та з 02.02.1989 року по 01.07.2001 року був працевлаштованим в колгоспі імені Тімірязєва, яке в подальшому було перейменовано в Спілку ім. Тімірязєва, а пізніше - в ТОВ «Куликівське».

З копії свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна КСП ім. Тімірязєва - ТзОВ «Куликівське» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників.

З виписки з протоколу ХХХІV сесії селищної ради VII скликання від 11.04.2019 року вбачається, що виступила землевпорядник селищної ради ОСОБА_4 , яка сказала, що в книзі записів (реєстрації) сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) на території Куликівської селищної ради на отримання середньої земельної частки паю гр. ОСОБА_1 немає. Вказано, що крім того повідомляють, що додатково включити в списки на отримання земельної частки (паю) є неможливим оскільки вільних земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Куликівської селищної ради немає. Тому рекомендовано гр. ОСОБА_1 звернутися за місцем проживання до Надичівської сільської ради щодо отримання земельної частки (паю).

Дослідивши та проаналізувавши в сукупності всі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч.1-3, 5, 10, 11 ст.25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно.

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Відповідно до статті 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного

сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК , у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Дослідивши у судовому засіданні та оцінивши докази, якими обґрунтовувались позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.06.1987 року по 28.09.1988 року та з 02.02.1989 року по 01.07.2001 року був працевлаштованим в колгоспі імені Тімірязєва, яке в подальшому було перейменовано в Спілку ім. Тімірязєва, а пізніше - в ТОВ «Куликівське». ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна КСП ім. Тімірязєва - ТзОВ «Куликівське» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників. Землевпорядник селищної ради ОСОБА_4 сказала, що в книзі записів (реєстрації) сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) на території Куликівської селищної ради на отримання середньої земельної частки паю гр. ОСОБА_1 немає, додатково включити в списки на отримання земельної частки (паю) є неможливим оскільки вільних земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Куликівської селищної ради немає, тому рекомендовано гр. ОСОБА_1 звернутися за місцем проживання до Надичівської сільської ради щодо отримання земельної частки (паю).

Однак суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що того чи позивач був внесеним до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю колгоспу, чи не був внесеним до такого списку помилково.

Також суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, чи місцевою радою був створений запас земель під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судом не встановлено достатніх правових підстав для визнання за позивачем права власності на середню земельну частку (пай).

Окрім цього, згідно з частиною першою статті 17 Земельного кодексу України, в редакції закону № 2196-ХІІ від 13 березня 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у статті 122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно з пунктами 3 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 нього розділу.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Аналогічну норму містить частина перша статті 30 ЦПК України 2004 року.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо (абзац четвертий пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ»).

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів тієї обставини, де знаходиться спірна земля, а саме - в межах населеного пункту чи ні, що унеможливлює встановити чи позов заявлений до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема чи потрібне залучення до участі в справі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, як розпорядника землею сільськогосподарського призначення, а також чи є Куликівська селищна рада належним відповідачем в даній справі.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верхового Суду від 21.10.2020 року у справі № 181/699/17.

За таких обставин, беручи до уваги викладене вище, в задоволенні позову потрібно відмовити.

Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 81, 82, 141, 200, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, ст.25 Земельного кодексу України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», указом Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Куликівської селищної ради про визнання права на земельну частку (пай) відмовити повністю.

Роз`яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного тексту судового рішення 21 січня 2021 року.

Головуючий Оприск З. Л.