Дата документу 17.11.2021 Справа № 320/6449/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/6449/16Головуючий у 1-й інстанції Редько О.В.
Пр. № 22-ц/807/1326/21Повний текст ухвали складено 03.11.2020 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тертя особи: Міськрайонне управління у Мелітопольському районі та м. Мелітополі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Мелітопольський відділ міського державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О., про скасування права власності

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом (т.с. 1 а.с. 1), до ОСОБА_2 , треті особи: Міськрайонне управління у Мелітопольському районі та м. Мелітополі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Мелітопольський відділ міського державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О., про скасування права власності, який в подальшому неодноразово уточнювала (т.с. 1 а.с. 11, 30, 42, 119-120, 149, 171-172,177, 181-182, 209, 222, т.с. 2 а.с. 22-23, 78-79, 105-106,).

Уточнену позовну заяву позивач обґрунтована тим, що з 22 червня 2000 року її батьку ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 600,14 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право власності. 10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . 20 листопада 2012 року ОСОБА_2 визнано власником земельної ділянки з моменту укладення договору купівлі продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року. Однак, вона з вказаним не погоджується, право власності на земельну ділянку було вирішено шляхом визнання недійсним договору дарування, застосування закону, який не підлягав застосуванню. Зазначала, що ОСОБА_2 не є стороною договору дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року. Після визнання недійсним договору дарування, земельна ділянка знову повернулась у власність ОСОБА_3 , який вже був померлим. Тому, на її думку, виникли спадкові правовідносини, натомість суд застосував інші норми права щодо врегулювання питання права власності. ОСОБА_3 за життя набув право власності на земельну ділянку на законних підставах, тому не може бути протиправно позбавлений цього права. Через зміну законодавства, відповідач незаконно набула право власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі продажу житлового будинку на підставі рішення суду від 20 листопада 2012 року. Оскільки судом застосувався закон, який не підлягав застосуванню, то це є правовою підставою для визнання недійсним такого права власності на земельну ділянку та повернення майна в натурі шляхом визнання дійсним договору дарування.

Остаточно уточнивши позовні вимоги у цій справі, позивач просила суд визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі продажу будинку, тобто з 10.11.2006 року набуте незаконно на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м, укладений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчений 25 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О.

Ухвалою суду першої інстанції від 11 січня 2017 року (суддя Редько О.В. т.с. 1 а.с. 26) провадження у цій справі відкрито.

Ухвалою суду першої інстанції від 06 березня 2018 року (суддя Калугіна І.О. т.с. 2 а.с. 56) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Редько О.В. у цій справі відмовлено.

Ухвалою суду першої інстанції від 06 березня 2018 року (суддя Горбачова Ю.В. т.с. 3 а.с. 61) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Редько О.В. у цій справі відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року (т.3 а.с. 175-182) в задоволені уточненої позовної заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т. 3 а.с.186-188) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 3 а.с. 191).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 3 а.с. 192), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 193) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час її розгляду апеляційним судом взагалі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційному суду письмові пояснення у цій справі (т.с. 3 а.с. 211-212).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 26 травня 2021 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 3 а.с. 214) в порядку задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про його відкладення (т.с. 3 а.с. 213), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду, а також щорічної і додаткової відпусток судді-доповідача (т.с. 3 а.с. 214, 223).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 215-221) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційному суду заяву електронною поштою (т.с. 3 а.с. 222), в якій просила розглядати дану справу за її відсутності.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, і на підставі ст. ст. 371, 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: заяву відповідача ОСОБА_2 задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення …судді в інших справах…не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_4 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст. 223, 257, 260-261 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Зміна дошлюбного прізвища ОСОБА_5 на шлюбне ОСОБА_1 позивача підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис №1386 (інформаційна довідка із Спадкового реєстру та спадкова справа Мелітопольської міської державної нотаріальної контори, яка заведена після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , фотокопія т.с. 3 а.с.21-50).

10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В. (копія т.с.1 а.с. 44-45). За умовами договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 , а остання прийняла у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м.

ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 600,14 кв. м. в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акту серії ЯД № 998145 (копія т.с. 1 а.с. 49).

25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О., зареєстрованого в реєстрі № 4427 (копія т.с. 2 а.с. 12). За умовами договору ОСОБА_3 передав у власність безоплатно ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600, 14 кв. м, кадастровий номер :02:038:0001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як присадибну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2009 року (т.с. 1 а.с. 50) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 було задоволено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2009 скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права користування нею та відшкодування моральної шкоди, треті особи ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, приватний нотаріус Бєднова Н.В. було відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2010 року (копія т.с. 2 а.с. 11) в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Мелітопольського відділу, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть, копія т.с.1 а.с. 2).

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2011 року касаційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 була задоволена. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2010 року скасовано, а цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Мелітопольського відділу, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про визнання права власності на земельну ділянку передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі ЄУН 2-421/2012 (копія т.с. 1 а.с. 162-168) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.І., КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнено на користь ОСОБА_2 и, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , з ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 судові витрати 549 грн. 20 коп. в решті частини позову ОСОБА_2 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про стягнення грошових сум відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року у справі ЄУН №320/4018/15 (копія т.с. 1 а.с. 72-73) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Мелітопольська міська державна нотаріальна контора, Управління Держземагенства у Мелітопольському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Мелітопольського міськрайонного управління юстиції, про скасування права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року (копія т.с. 1 а.с. 75) касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайоного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року у справі ЄУН 320/10323/15 (копія т.с. 2 а.с. 65) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку було відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року у справі ЄУН 320/463/17 (копія т.с. 2 а.с. 66-70) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання недійсним та скасування права власності на земельну ділянку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, в якому просить визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу будинку, тобто з 10.11.2006 року набуте незаконно на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року та визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О.

При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позовні вимоги не містять нормативно правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі`роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній та адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особи щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так дослідивши уточнену позовну вимогу, надані сторонами докази, та пояснення, суд першої інстанції дійшов правильного про таке.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за захистом свого особистого майнового права. Крім того, позивач неодноразово скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року (справа № 2-421/12) були вирішенні питання щодо права власності на спірну земельну ділянку, а саме за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року. Рішення суду набрало законної сили 28.03.2013 року. Крім того, рішенням суду було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 року.

Позивачем у суді першої інстанції не оспорювався той факт, що під час укладення договору купівлі продажу житлового будинку не укладався договір купівлі продажу земельної ділянки.

Судом першої інстанції у цій справі правильно було встановлено, що доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами позивачем не доведено, що відповідачем ОСОБА_2 будь яким чином порушуються права позивача ОСОБА_1 .

Виходячи з цього, суд першої інстанції правильно вважав вищезазначений позов позивача з урахуванням всіх його вищезазначених уточнень у цій справі необґрунтованим, а отже таким, що не підлягає задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу…повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Разом із тим, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача апеляційним судом в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України із Єдиного державного реєстру судових рішень апеляційним судом було отримано витяг постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року у справі ЄУН 2-2585/11 (2-421/2012), якою було залишено без змін ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами вищезазначеного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року (т.с. 3 а.с. 242-245), на яке у тому числі в обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача посилався суд першої інстанції у цій справі, та є було чинним на час розгляду цієї справи судом першої інстанції та залишається таковим на час апеляційного перегляду цієї справи апеляційним судом.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю 2 групи довічно (посвідчення, копія т.с. 3 а.с. 189), в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 25.11.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.