ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8706/21 Справа № 175/1640/21 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: йому належить 3/10 частини домоволодіння, ОСОБА_2 - інші 7/10 частин зазначеного домоволодіння.

Згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2006 року позивачу було виділено в натурі 3/10 вищевказаного домоволодіння, а саме: житловий будинок літ.А, гараж літ. И, колодязь літ.К., льох літ. С, вхід у льох літ. Е.

04 лютого 2021 року його частині вищезазначеного домоволодіння було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_1 бажав виділити свою частку домоволодіння в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності у вищезазначеному домоволодінні, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2006 року по цивільній справі №2-2161/2006 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розділ домоволодіння в натурі та визначення часток встановлено, що в домоволодінні АДРЕСА_1 та області частка ОСОБА_3 становить 7/10 частин, частка ОСОБА_1 становить 3/10 частини домоволодіння.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на прибудову А-1, прибудову а-1, літню кухню Б, колодязь К-1, огорожу № 1 в домоволодіння за АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на житловий будинок А, гараж И, льох - С, вхід у льох- Е, колодязь К.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2007 року було уточнено вказане рішення та внесено виправлення, а саме встановлено, що в домоволодінні АДРЕСА_1 та області частка ОСОБА_3 становить 7/10 частин, частка ОСОБА_1 становить 3/10 частини домоволодіння.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на прибудову А-1, прибудову а-1, літню кухню Б, колодязь К-1, огорожу № 1 в домоволодіння за АДРЕСА_1 , що складає 7/10 частин домоволодіння.

Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на житловий будинок А, гараж И, льох - С, вхід у льох- Е, колодязь К, що складає 3/10 частини домоволодіння.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно, в розумінні ст. 16 ЦК України, обрано спосіб захисту, звернення до суду з позовом саме про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності в окремий об`єкт нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності вищевказаного домоволодіння, а тому дійшов до переконання про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно положення ч.1, ч. 3 ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину.

Якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способом захисту цивільною права є визнання права.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складається із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на формальний розгляд справи судом першої інстанції, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не втратив документ, який засвідчує його право власності на 3/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, право власності ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно ніким не оспорюється.

Також позивачем не було надано ні до суду першої, ні до апеляційної інстанцій, доказів врегулювання спору у добровільному порядку.

Таким чином, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, зокрема, що, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження наявності обставин, які б давали підстави для визнання за ним права власності на вказане майно, оскільки, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2006 року таке право вже було визнано за ним, а тому, колегія суддів приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова