Номер провадження: 22-ц/813/6254/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду через представника адвоката Дячука П.М. із даним позовом позовною заявою про визнання заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. 18.07.2020 року - недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою в нього був укладений Договір довічного утримання від 24.12.2009 року, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Згодом позивач дізнався, що заповіт було складено на ім`я ОСОБА_2 . Зі змісту заповіту позивачу стало відомо, що у заповіті зазначено, що ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 , в тому рахунку, і квартиру АДРЕСА_1 , що на думку позивача порушує його права, тому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 та користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. 18.07.2020 року.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач надав суду пояснення, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла спадкодавиця ОСОБА_4 , та єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 (чоловік її рідної племінниці ОСОБА_5 ). Спадкове майно складалося, в тому рахунку, із квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу від 15.12.2003 року, та договору дарування від 17.08.2007 року.

22 липня 2020 року ОСОБА_2 подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини та йому стало відомо, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , 24.12.2009 року був укладений Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Дудіновою І.Д., зареєстрованим у реєстрі № 9-1328, який оспорюється в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що заповіт було складено ОСОБА_4 за два дні до її смерті, на користь чужої людини, і чому померла дійшла до такого рішення;

2)суд першої інстанції неправомірно дійшов висновку, що померлій ОСОБА_4 на праві власності належала спірна квартира і що спірна квартира входила до складу спадкового майна;

3)суд першої інстанції протиправно проігнорував той факт, що після укладення договору довічного утримання щодо спірної квартири спірна квартира не може бути в переліку спадщини.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу вмотивовано тим, що ОСОБА_4 на час укладення заповіту була повністю дієздатною, а тому мала право на укладення заповіту. Крім того зазначає, що незрозуміло, яке право позивача ОСОБА_1 порушено вказаним заповітом.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 , 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 був складений заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 на спадкове майно у виді всього майна, що буде належати їй на день смерті, в тому рахунку, і квартиру АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчено вдома у заповідача приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. 18.07.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла у віці 84 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 7160 серія НОМЕР_1 .

Крім цього судом першої інстанції вірно встановлено, що 24 грудня 2009 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_4 передала позивачу у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з копією заповіту, посвідченого від 18 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла все майно, яке буде належати їй на день смерті, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається з копії заяви від 22 липня 2020 року із спадкової справи заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу після смерті Шеремет Н.М., 22.07.2020 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть покладатися докази, що ґрунтуються на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що позивач не є спадкоємцем за законом щодо майна померлої ОСОБА_4 , а тому сам факт існування заповіту не порушує його прав на майно, оскільки квартира АДРЕСА_1 зареєстрована з грудня 2009р. за позивачем, як за її власником.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що дослідження судом обставин внутрішнього переконання померлою ОСОБА_4 щодо складання заповіту на користь ОСОБА_2 не входить до предмету доказування у вказаній справі.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не мала права складати заповіт на квартиру АДРЕСА_1 , то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України ОСОБА_4 мала право заповідати свої права та обов`язки, які можуть їй належати в майбутньому, так як в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться справа за її особистим позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання.

Крім того доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно дійшов висновку, що померлій ОСОБА_4 на праві власності належала спірна квартира і що спірна квартира входила до складу спадкового майна, є неспроможними, оскільки суд першої інстанції у рішенні до таких висновків не доходив.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано факт, що після укладення договору довічного утримання щодо спірної квартири спірна квартира не може бути в переліку спадщини, також не беруться судовою колегією до уваги, оскільки також не входять в предмет доказування у вказаній категорії справ.

Додатково колегія суддів зауважує, що квартира АДРЕСА_1 на момент розгляду спору у суді апеляційної інстанції належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеку, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк