Дата документу 22.11.2021 Справа № 334/5735/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/5735/19 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
№ 22-ц/807/2935/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на посаді, нарахування та виплату матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на посаді, нарахування та виплату матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що на підставі наказу № 14-к від 20.12.208 року його було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» на посаду заступника директора з питань забезпечення бізнесу та трудовому договору безстроковому, його було укладено на невизначений термін.

24.05.2019 року керівництвом ТОВ «ЗЕП» йому було наполегливо запропоновано звільнитися із займаної посади, при цьому мали місце елементи психологічного тиску стосовно нього. У якості підстави для звільнення було запропоновано керівництвом угоду сторін і він змушений був підкоритися. Сторонами було визначено дату звільнення 07.06.2019 року, про що позивачем було зроблено відповідний запис у заяві від 24.05.2019 року.

04.06.2019 року позивач проходив стаціонарне лікування у 5-й міській лікарні до 19.06.2019 року, а наступного дня, 20.06.2019 року позивач продовжив курс стаціонарного лікування у Запорізькій обласній лікарні до 05.07.2019 року.

Впродовж вказаного періоду керівництвом було винесено наказ № 343 від 03.06.2019 року про звільнення позивача з вище вказаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Вважає це звільнення відбулося з ініціативи відповідача, яку з позивачем, як стороною угоди, не узгоджено. Зміст наказу став відомим позивачу лише при видачі трудової книжки 08.07.2019 року, про що він зробив відповідний запис із позначенням дати.

08.07.2019 року, першого робочого дня, який настав після одужання позивач отримав трудову книжку і того ж дня звернувся до директора ТОВ «ЗЕП» із листом вх..№ 2581 від 08.07.2019р. про проведення належного обліку та здійснення необхідних нарахувань, до якого долучені листки тимчасової непрацездатності АДУ № 481706 та АДЛ № 199235, а також довідку форми ОК-7 у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. № 1105-ХІV.

Відповідач надіслав позивачу лист за вих. № 1126 від 11.07.2019р., в якому вказав, що до звільнення 07.06.2019р. позивач перебував на лікарняному 4 дні (з 04.06.2016 07.06.2019р.) і за ці дні проведено розрахунок, з 6-го дня незалежно від звільнення застрахованої особи виплачується ФСС на підставі заяви-розрахунку, яка подається роботодавцем. Наданий позивачем лист АДЛ № 199235 (первинний), оформлений з 20.06.2019р. по 05.07.2019р. не може бути підставою для оплати тимчасової непрацездатності за місцем роботи застрахованої особи, оскільки позивач на момент видачі другого (первинного) листа непрацездатності і запропоновано звернутися до ВСС за допомогою по тимчасовій непрацездатності. Позивачу було проведено виплату кошти, при цьому не додержано строків розрахунку відповідно до ст.ст.47, 116 КЗпП України, виплату неоспорюваної суми проведено лише 10.07.2019 року.

Позивач вважає, що його необхідно поновити на роботі з наступного дня після звільнення, тобто з 08.06.2019 року до 08.07.2019 року включно, коли позивача було фактично звільнено та видано трудову книжку. За вказаний період має бути нараховано суму матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати дії відповідача при винесенні наказу № 343 від 03.06.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з питань забезпечення бізнесу незаконним, визнати наказ № 343 від 03.06.2019р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з питань забезпечення бізнесу недійсним, зобов`язати відповідача поновити його на роботі на посаді заступника директора з питань забезпечення бізнесу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Запоріжелектропостачання» у період з 08.06.2019 року до 08.07.2019 року, нарахувати належну йому матеріальну допомогу по тимчасовій непрацездатності АДУ № 471706, АДЛ № 199235 та сплатити її, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.07.2019 року до дня остаточного розрахунку, стягнути з відповідача судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в сумі 3030,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, узагальненими доводами якого є посилання на правильність та відповідність закону оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, та відсутність клопотань сторін про розгляд апеляційної скарги в судовому засідання з повідомленням сторін, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо звільнення позивача, наказ про його звільнення відповідають вимогам трудового законодавства. Підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на посаді з 08.06.2019 по 08.07.2019 судом першої інстанції не встановлено, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, які є похідними вимогами від вимоги про поновлення на роботі в разі незаконного звільнення працівника.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, згідно наказу №14-к від 20.12.2018 р. ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора з питань забезпечення бізнесу ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» з 21.12.2018 р.

23.05.2019 р. ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із займаної посади з 07.06.2019 р. згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до заяви про звільнення за угодою сторін від 23.05.2019 р., у зв`язку з досягненням відповідачем та позивачем взаємної згоди (домовленості) про припинення з ОСОБА_1 трудового договору за угодою сторін, відповідач погоджується на звільнення позивача з 07.06.2019 р. Зміни та доповнення до даної угоди (анулювання домовленості про припинення трудового договору, зміна дати звільнення та інше) можуть мати місце лише при взаємній згоді (домовленості) про це роботодавця (відповідача) і працівника (позивача).

Наказом № 343 від 03.06.2019 р. про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено з 07.06.2019 р. із займаної посади на підставі особової заяви за угодою сторін згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України. Доручено бухгалтерії виплатити компенсацію за 11 днів невикористаної відпустки.

Згідно розрахункової відомості та відомості розподілу виплат, ОСОБА_1 07.06.2019 р. нараховано та виплачено розрахункові виплати (заробітна плата, компенсація невикористаної відпустки), що підтверджується також випискою по рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк».

Листом від 07.06.2019 р. № 900 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про необхідність отримати трудову книжку.

Також, судом першої інстанції встановлено, що з 04.06.2019 р. позивач проходив стаціонарне лікування у 5-й міській лікарні до 19.06.2019 р., що підтверджується листком тимчасової непрацездатності АДУ № 481706.

А з 20.06.2019 р. позивач продовжив курс стаціонарного лікування у Запорізькій обласній лікарні до 05.07.2019 р., що підтверджується листком тимчасової непрацездатності АДЛ № 199235 (первинний), оформленим з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 08.07.2019 р., про що міститься його підпис на наказі про звільнення.

Після отримання трудової книжки позивач звернувся до директора ТОВ «ЗЕП» із листом вх. № 2581 від 08.07.2019 р. про проведення належного обліку та здійснення необхідних нарахувань, до якого долучив листки тимчасової непрацездатності АДУ №481706 та АДЛ №199235, а також довідку форми ОК-7 у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. № 1105-ХІV.

Згідно протоколу № 19 засідання комісії із соціального страхування від 10.07.2019 р. ОСОБА_1 за лікарняним листом АДУ №481706 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» 19.06.2019 р. здійснило нарахування за період з 04.06.2019 р. по 19.06.2019 р. (за 16 календарних днів) всього 22482,72 грн.

Відповідач надіслав позивачу роз`яснення у листі вих. № 1126 від 11.07.2019 р., в якому вказав, що до звільнення 07.06.2019 р. позивач перебував на лікарняному 4 дні (з 04.06.2016 р. 07.06.2019 р.) і за ці дні проведено розрахунок, з 6-го дня незалежно від звільнення застрахованої особи виплачується Фонду соціального страхування на підставі заяви-розрахунку, яка подається роботодавцем. Наданий позивачем лист АДЛ № 199235 (первинний), оформлений з 20.06.2019 р. по 05.07.2019 р. не може бути підставою для оплати тимчасової непрацездатності за місцем роботи застрахованої особи, оскільки позивач на момент видачі другого (первинного) листа непрацездатності вбув звільненим, запропоновано звернутися до Фонду соціального страхування за допомогою по тимчасовій непрацездатності.

Згідно відомості розподілу виплат від 10.07.2019 р. ОСОБА_1 10.07.2019 р. виплачено лікарняні за червень 2019 року 5655,81 грн., що підтверджується також випискою по рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк».

Згідно відомості розподілу виплат від 21.08.2019 р. ОСОБА_1 21.08.2019 р. виплачено лікарняні за червень 2019 року сумі 12442,78 грн., що підтверджується також випискою по рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк».

Позивачем не було надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів того, що ним було складено та подано до відповідача заяву про відкликання заяви від 23.05.2019 року про звільнення за угодою сторін.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що за правилами п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема - угода сторін.

Колегія суддів також погоджується із застосуванням судом першої інстанції для вирішення даного спору постанови Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 759/11508/16-ц., згідно з якою, припинення трудового договору за п.1 ст.36 КзпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що трудовий договір між сторонами був припинений за угодою сторін, на підставі заяви позивача від 23.05.2019 р. про звільнення на підставі ч.1 ст. 36 КЗпУ з 07.06.2019 р., факт написання якої і узгодження дати звільнення позивачем не заперечується.

З доказів, що містяться у матеріалах справи, вбачається, що позивач із заявою про анулювання домовленості про звільнення до відповідача не звертався та між позивачем та відповідачем не було досягнуто взаємної згоди про анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.

За встановлених у справі обставин, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що посилання позивача на те, що заяву про звільнення ним написано під тиском чи погрозами не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому правові підстави для визнання згаданої заяви як такої, що подана без його волевиявлення відсутні.

Так, 25.04.2019р. директором ТОВ «ЗЕП» видано розпорядження № 4-р про проведення службового розслідування з метою встановлення причин та обставин несвоєчасної реєстрації податкових накладних в ДФС України. На підставі акту про результати службового розслідування від 07.05.2019 р. стосовно позивача, як заступника директора з питань забезпечення бізнесу, прийнято рішення про оголошення догани. Разом з тим, з даним актом ОСОБА_1 ознайомлений вже наступного дня після подання зави про звільнення 24.05.2019 року, рішення про оголошення догани позивачем не оскаржувалось.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача в обґрунтування позовних вимог про незаконність звільнення та поновлення на роботі на обставину звільнення його з роботи у період перебування на лікарняному не ґрунтується на трудовому законодавстві, оскільки таке звільнення працівника за згаданих обставин чинним законодавством не заборонене. Трудове законодавство забороняє звільняти працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України).

Судом першої інстанції також вірно зауважено, що листок непрацездатності АДУ № 481706 було надано відповідачу 08.07.2019р., що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції вх. № 2581 від 08.07.2019р. і 10.007.2019р. комісією із соціального страхування відповідача було прийнято рішення про призначення матеріальної допомоги позивачу в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листком № АДУ № 481706, про що складений протокол № 19 від 10.07.2019р. Оплата перших п`яти тимчасової непрацездатності була здійснена відповідачем 10.07.2019р., тобто протягом 2-х днів з дня отримання роботодавцем листка тимчасової непрацездатності та в день прийняття рішення комісією із соціального страхування, про що сам позивач вказує у позовній заяві. Оплата з шостого дня за листком № АДУ № 481706 була здійснена коштами Фонду соціального страхування 21.08.2019р.

В листку тимчасової непрацездатності АДУ № 481706 зазначено, що він виданий 19.06.2019р., вже після звільнення працівника, рішення про виплату прийняте 10.07.2019р., отже цей листок не міг бути підставою для проведення виплат в день звільнення працівника 07.06.2019р.

Листок тимчасової непрацездатності АДЛ № 199235 було видано 05.07.2019р., ним зафіксовано звільнення позивача від роботи в період з 20.06.2019р. по 06.07.2019р. і в ньому вказано, що він є первинним, тобто не є продовженням листка тимчасової непрацездатності АДУ № 481706. Тобто стан тимчасової непрацездатності, зафіксований листком непрацездатності АДЛ № 199235, виник після звільнення позивача з роботи, відповідно відповідач не несе обов`язку з його оплати, так як на момент виникнення стану тимчасової непрацездатності позивач та відповідач не перебували у трудових відносинах.

Отже, на підставі оцінки належних та допустимих доказів по справі, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що зобов`язання щодо виплати матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком тимчасової непрацездатності АДУ № 481706 підприємством виконано в повному обсязі, за листком тимчасової непрацездатності АДЛ № 199235 відповідач не несе обов`язку з його оплати з наведених вище підстав.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та зазначено судом першої інстанції, Головним управлінням держпраці у Запорізькій області з 22.08.2019 року по 28.08.2019 року проводилося інспекційне відвідування ТОВ «ЗЕП», в ході якого перевірялись питання дотримання процедури звільнення позивача за п.1 ст.36 КЗпП України, нарахування та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, видачу трудової книжки при звільненні. Згідно акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) аналізу стану дотримання законодавства про працю №ЗП2269/314/АВ від 28.08.2019, під час інспекційного відвідування ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» порушень чинного трудового законодавства із зазначених питань не виявлено.

Зазначаючи у апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказуючи, що угода між роботодавцем та працівником про звільнення останнього із займаної посади за згодою сторін фактично відбулась під значним психологічним тиском з боку адміністрації відповідача, позивач не наводить переконливих доказів психологічного тиску та фактично вдається до заперечення обставин, встановлених судом першої інстанції.

Крім того, позивач просить витребувати у відповідача докази, які не мають істотного значення для розгляду справи по суті. Такі аргументи позивача не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути й оцінити ті ж самі обставини справи і докази не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останнього було звільнено з дотриманням положень трудового законодавства.

Будь-якого впливу на позивача при написанні заяви про звільнення за угодою сторін колегією суддів не встановлено.

Також, судом першої інстанції не встановлено взаємної згоди працівника і роботодавця на анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.

Звільнення працівника за угодою сторін у період тимчасової непрацездатності або відпустки чинним законодавством не заборонено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков