ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 663/1322/21

Номер провадження: 22-ц/819/1925/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.

секретар: Автонагова Ю.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Канібор С.І.

представник відповідача Парасочкіна К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Херсонського державного університету на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 13 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Клімченка М.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського державного університету про визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що йому 08.08.2011 року АТ ЗТ «Експериментальний механічний завод» було продано три будинки латвійського типу, тринадцять будинків вагонного типу, 2- х душових, склад, три навіси, дитячу гральню та спортивний майданчик. Заочним рішенням Скадовського районного суду від 22.08.2011 року було визнано за ОСОБА_1 право власності на три будинки латвійського типу, зазначених у технічному паспорті літерами «Б», «В», «Г»; тринадцять будинків вагонного типу, зазначених в технічному паспорті літерами «Д», «Ж», «З», «Е», «І», «Л», «М», «О», «П», «Р», «С», «Т», «У»; 2-х душових, зазначених літерами «К», «Ш», три навіси, зазначених літерами «Ф», «Х», «И», дитячу гральню та спортивний майданчик, зазначених в технічному паспорті «І», які знаходяться на території СОТ «Буревісник» по АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням Скадовського районного суду від 22.08.2011 року визнано за ОСОБА_1 право власності на три будинки латвійського типу, зазначених в технічному паспорті літерами «Б», «В», «Г»; тринадцять будинків вагонного типу, зазначених в технічному паспорті літерами «Д», «Ж», «З», «Е»,»І», «Л», «М», «О», «П», «Р», «С», «Т», «У»; склад літ. «Н»; 2-х душових зазначених літерами «К», «Ш», три навіси, зазначених літерами «Ф», «Х», «И», дитячу гральню та спортивний майданчик, зазначених в технічному паспорті «І», які знаходяться на території СОТ «Буревісник» по АДРЕСА_1 . Право власності за позивачем було зареєстроване Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 30.11.2011 року. Зазначене нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 5,25 га, що була надана в постійне користування Херсонського педагогічного інституту ім. Н.К. Крупської за державним актом від 04.06.1996 року, правонаступником якого є відповідач. Наявність нерухомого майна, що не належить відповідачу ані на праві власності, ані на підставі будь-якого іншого речового права виключає можливість використання частини земельної ділянки університетом під розміщення його спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Отже, між сторонами, а саме між ОСОБА_1 - власником нерухомого майна, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та Херсонським державним університетом - власником спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 існує спір щодо користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Посилаючись на наведене, просив визнати припиненим право постійного користування Херсонського державного університету земельною ділянкою площею 0,7784 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:0573.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 13 серпня 2021 року позов задоволено. Визнано припиненим право постійного користування Херсонського державного університету земельною ділянкою площею 0,7784 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:0573.

Рішення суду мотивоване тим, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

На зазначене рішення суду Херсонський державний університет подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про обгрунтованість позовних вимог. Зокрема зазначає про те, що вимога про визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою не може бути предметом позову, оскільки не приведе до відновлення порушеного права позивача, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача. Також зазначають, що в рішенні апеляційного суду від 11.12.2017 року в справі №2-911/11 суд дійшов висновку про те, що укладений між ОСОБА_1 та АТЗТ «Експериментальний механічний завод» договір купівлі продажу спірного майна має низку недоліків та не створює прав та обов`язків за своїм змістом. Крім того, скаржник посилається на те, що при прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував, що позивач не мав переважного права на отримання земельної ділянки під власним нерухомим майном, оскільки згідно до частини 1 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку може переходити, а не обов`язково переходить, на підставі цивільно- правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Тому до ОСОБА_1 не перейшло автоматично право користування спірною земельною ділянкою, оскільки це суперечить статті 120 ЗК України. Передана в постійне користування земельна ділянка була надана навчальному закладу під розміщення спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », належить до державної власності, перебуває у сфері управління Міністерства освіти і науки України та закріплена за учбовим закладом на праві оперативного управління, а тому не могла передаватися у приватну власність. Позбавлення Херсонського державного університету права постійного користування спірною земельною ділянкою порушить його права щодо користування належним йому майном на цій ділянці.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу суду, представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду, як законне та обгрунтоване, без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Херсонському державному університету, як правонаступнику Херсонського державного педагогічного інституту ім. Н.К. Крупської та Херсонського державного педагогічного університету, районною Радою народних депутатів Скадовського району Херсонської області надано у постійне користування земельну ділянку площею 5,25 га для розміщення спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії I-ХС №001539 від 04.06.1996р. (а.с.14-17).

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 28.10.2016 року у справі № 663/2845/14-ц, було визнано недійсним рішення Лазурненської сільської ради №106 від 24.10.2006 року, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування спірну земельну ділянку, площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та державний акт на право землекористування земельною ділянкою серія ЯЯ №322884 виданий ХДУ 14.11.2006 року. Дане рішення набуло законної сили 29.11.2017 року, згідно Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду Херсонської області від 13.03.2017 року у справі № 663/2845/14-ц, та залишив в силі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 28.10.2016 року.

У даному рішенні Скадовським районним судом Херсонської області було встановлено, що рішенням ІX сесії п`ятого скликання Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області від 24 жовтня 2006 року № 106 затверджено технічну документацію по наданню в постійне користування Херсонському державному університету земельної ділянки площею 5,1188 га під розміщення існуючого спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » із земель запасу селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення 14.11.2006 року Херсонському державному університету був виданий та зареєстрований державний акт на право постійного користування землею серія ЯЯ № 322884 на земельну ділянку площею 5,1188 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Із копії державного акту на право постійного користування землею серії І-ХС № 001539, виданого 04 червня 1996 року, вбачається, що раніше в постійному користуванні у Херсонського державного педагогічного інституту ім. Н.К.Крупської знаходилась земельна ділянка площею 5,25 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вирішуючи питання щодо законності набуття університетом права постійного користування, суд прийшов до висновку про те, що отримання Херсонським державним університетом земельної ділянки у постійне користування відбулось з порушення встановленої процедури, оскільки Лазурненською селищною радою у порушення вимог ст. 123 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій» надано у користування Херсонському державному університету земельну ділянку площею 5,1188 га., під розміщення спортивно-оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не на підставі проекту землеустрою, а на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. При цьому були порушені права позивача- ОСОБА_2 , як власника нерухомого майна, що розміщено на земельній ділянці, яка надана в користування університету.

Залишаючи в силі дане рішення Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 29.11.2017 року зазначив про те, що колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що процедура отримання Херсонським державним університетом земельної ділянки у постійне користування була порушена і таке порушення могло вплинути на права позивачки ОСОБА_2 , оскільки Херсонському державному університету надано у користування земельну ділянку іншої площі, межі якої не визначено в натурі (на місцевості), і відведення цієї земельної ділянки у користування повинно було проводитись з обов`язковим розробленням проекту землеустрою. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що разом з об`єктами нерухомого майна - базою відпочинку, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівлями літ. «А», «Б», «В», «Г», «Ж», більярдною «Д», госп. будівлі «З», до ОСОБА_2 на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України перейшло право користування земельною ділянкою під ними та частиною земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було також зазначено про те, що на час прийняття Лазурненською селищною радою рішення від 24 жовтня 2006 року № 106 щодо затвердження університетом технічної документації та видачі йому державного акта від 14 листопада 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою, вказана земельна ділянка фактично не була вільною від інших об`єктів нерухомості, а останні не належали університету ані на праві власності, ані на підставі будь-якого іншого речового права. Отже наявність такого майна виключала можливість використання земельної ділянки університетом під розміщення його спортивно- оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

08.08.2011 року ОСОБА_1 придбав у АТЗТ «Експериментальний механічний завод» три будинки латвійського типу, тринадцять будинків вагонного типу, 2- х душових, склад, три навіси, дитячу гральню та спортивний майданчик, які знаходяться на території СОТ «Буревісник» по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 22.08.2011 року визнано за ОСОБА_1 право власності на три будинки латвійського типу, зазначених у технічному паспорті літерами «Б», «В», «Г»; тринадцять будинків вагонного типу, зазначених в технічному паспорті літерами «Д», «Ж», «З», «Е», «І», «Л», «М», «О», «П», «Р», «С», «Т», «У»; 2-х душових, зазначених літерами «К», «Ш», три навіси, зазначених літерами «Ф», «Х», «И», дитячу гральню та спортивний майданчик, зазначених в технічному паспорті «І», які знаходяться на території СОТ «Буревісник» по АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 22.08.2011 року визнано за ОСОБА_1 право власності на три будинки латвійського типу, зазначених в технічному паспорті літерами «Б», «В», «Г»; тринадцять будинків вагонного типу, зазначених в технічному паспорті літерами «Д», «Ж», «З», «Е»,»І», «Л», «М», «О», «П», «Р», «С», «Т», «У»; склад літ. «Н»; 2-х душових зазначених літерами «К», «Ш», три навіси, зазначених літерами «Ф», «Х», «И», дитячу гральню та спортивний майданчик, зазначених в технічному паспорті «І», які знаходяться на території СОТ «Буревісник» по АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначене нерухоме майно було 30.11.2011року зареєстровано за ОСОБА_1 . Херсонським державним бюро технічної інвентаризації (витяг №32256016 від 30.11.2011року).

З метою фактичної реалізації набутого права на земельну ділянку під своїм нерухомим майном ОСОБА_1 звернувся до Лазурненської селищної ради з заявою про надання земельної ділянки в оренду.

Рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області від 10.11.2015 року № 899 «Про затвердження проектів землеустрою, технічної документації щодо відведення в оренду земельних ділянок з складанням договору оренди» затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду строком на 10 років ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0,7784 га під обслуговування існуючого об`єкту нерухомого майна.

На підставі зазначеного рішення 17.11.2015 року між Лазурненською селищною радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,7784 га під обслуговування існуючого об`єкту нерухомого майна три будинки латвійського типу, тринадцять будинків вагонного типу, дві душові, три навіси, дитяча гральня та спортивний майданчик, склад по АДРЕСА_1 .

За вказаним договором оренди земельної ділянки до ОСОБА_1 строком на 10 років перейшла у користування земельна ділянка площею 0,7784 га, з кадастровим номером :01:001:0573.

Згідно рішення виконавчого комітету Лазурненської селищної ради №66 від 21 грудня 2015р. «Про впорядкування поштової нумерації оздоровчих закладів, комерційних об`єктів, будівель та земельних ділянок та надання поштової адреси по АДРЕСА_1 », будівлям та спорудам ОСОБА_1 та земельній ділянці, на якій знаходяться будівлі та споруди надано поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області у справі № 663/1738/16-ц від 02.02.2017 року, яке набрало законної сили 16.10.2019 року, рішення селищної ради та договір оренди землі було скасовано, а також вирішено витребувати у ОСОБА_1 та повернути Херсонському державному університету земельну ділянку рекреаційного призначення державної власності площею 0,7784 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:0573. В подальшому, зазначене рішення суду було скасоване за нововиявленими обставинами та наразі перебуває на стадії апеляційного провадження.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 377 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

До таких висновків, щодо застосування статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України, дійшов Верховний Суд України, виклавши їх у постанові від 12.10.2016 року у справі № 6-2225 цс 16.

Положення частини другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України закріплюють принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписами зазначених норм, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду.

Тобто, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що після переходу до позивача права власності на об`єкти нерухомості, що розташовані у межах земельної ділянки площею 0,7784 га, право користування земельною ділянкою, у тій частині, на якій розташоване належне ОСОБА_1 нерухоме майно, припиняє свою дію.

Ураховуючи наведене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України не передбачають автоматичного переходу до набувача нерухомого майна, на підставі договору купівлі-продажу у фізичної або юридичної особи, права користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване, оскільки виключні повноваження щодо наділення правом користування земельною ділянкою належать власнику земельної ділянки, яким у спірних правовідносинах є Лазурненська селищна рада.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦКУкраїни) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, дійшов висновку про те, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Зазначений висновок суду відповідає приписам статті 141 ЗК України, відповідно до пункту «е» частини першої якої підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Відповідає цей висновок також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеними, зокрема, у постанові від 04.12.18 року у справі № 910/18560/16, відповідно до яких земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України(зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

При цьому, переважному застосуванню підлягає не частина перша статті 120 ЗК України, а частина перша статті 377 ЦК України, яка передбачає, що в таких випадках до набувача переходить право власності на земельну ділянку або право користування, оскільки спеціальна норма загального закону регулює ті ж самі відносини, що і стаття 120 ЗК України. Якщо співставити обсяг регулювання статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, то обидві норми будуть мати однаковий предмет правового регулювання, проте статтю 377 ЦК України запроваджено законодавцем пізніше у часі, тому за темпоральним принципом вирішення колізій норм права саме їй необхідно надати перевагу під час визначення належної до застосування правової норми. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 635/7556/16-ц (провадження № 61-19823св18), та від 01 квітня 2020 року у справі 662/116/15-ц (провадження № 61-18332св19), що спростовує доводи відповідача про те, що згідно ч.1 ст.120 ЗКУ визначено, що право на земельну ділянку після набуття нерухомості, може переходити, а не обов`язково переходить до набувача.

У постанові від 30.05.18 року у справі № 908/1990/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що із системного аналізу статей 120,141 ЗК України вбачається, що відчуження нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці є підставою припинення права землекористування з подальшим внесенням цих відомостей в реєстр.

Отже припинення права користування земельною ділянкою у разі відчуження розташованих на ній будівель та споруд припиняється автоматично, без прийняття первісним землекористувачем рішень про відмову від земельної ділянки та незалежно від його волевиявлення в цій частині.

Аналогічно це право застосовується і при відчуженні частини об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці.

Визначаючи площу земельної ділянки, право на користування якою має ОСОБА_1 , а звідси - право на користування якою у університету припинилося, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин статтю 79-1 ЗК України, відповідно до вимог якої формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації до Державного земельного кадастру.

Згідно із частинами 3, 4 наведеної норми права сформовані земельні ділянки підлягають держреєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У визначеному законом порядку в 2015 році органом місцевого самоврядування була сформована земельна ділянка для обслуговування належного ОСОБА_1 нерухомого майна - три будинки латвійського типу, тринадцять будинків вагонного типу, дві душові, три навіси, дитяча гральня та спортивний майданчик, склад по АДРЕСА_1 .із присвоєнням їй кадастрового номера :01:001:0573 та визначенням загальної площі 0,7784 га. Відомості про цю земельну ділянку внесені до Державного земельного кадастру та станом на час вирішення судами спору інформація про цю земельну ділянку, як об`єкта цивільних прав, не виключена з Державного земельного кадастру.

Враховуючи наведене і те, що площа вказаної земельної ділянки визначалася з врахуванням нормативних розмірів згідно із ДБН 360-92** і її цільове призначення зміни не потребує, колегія суддів дійшла висновку, що право відповідача на користування земельною ділянкою припинено на частину із земельної ділянки, що перебуває у його користуванні, а саме площею 0,7784 га. і в цій частині також погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовуються доводами апеляційної скарги відносно визначеної площі.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 22.08.2011 року, яким підтверджується право власності позивача на придбані ним об`єкти нерухомості, є нечинним, оскільки воно скасоване постановою Апеляційного суду Херсонської області від 11.12.2017 року є безпідставними, тому що постановою Верховного Суду від 17.03.2021 року зазначена постанова апеляційного суду скасована, справу направлено до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження та ухвалою Херсонського апеляційного суду від 30.04.2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Херсонського державного університету на заочне рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 22 серпня 2011 року - відмовлено. Отже оспорювання відповідачем правомірності набуття права власності на об`єкти нерухомості не грунтуються на належних та допустимих доказах.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Херсонського державного університету залишити без задоволення, а рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 13 серпня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко