Справа № 465/5664/20 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2537/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року в складі судді Мартинишин М.О. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

встановив:
У вересні 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду позовом до ОСОБА_1 з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, просила позбавити батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вимоги обгрунтовувала тим, що 15.03.2013 уклала шлюб з ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2017. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною розірвання шлюбу слугувало те, що відповідач часто зловживав спиртним, абсолютно не цікавився сім`єю, не займався вихованням та утриманням дочки, не цікавився станом її здоров`я, не піклувався про її фізичний та моральний розвиток. У період спільного сімейного життя вирішили з відповідачем поїхати на постійне місце проживання в Польщу, де залишились проживати, отримавши разом з дочкою посвідки на постійне проживання. Перебуваючи в Республіці Польща створила нову сім`ю, уклавши 03.09.2018 шлюб з ОСОБА_6 . Від цього шлюбу народився син. ОСОБА_7 називає татом теперішнього чоловіка, оскільки він вже досить тривалий час в повній мірі виконує роль батька в її житті. На даний час дочка проживає разом з матір`ю у м. Варшаві, в люблячій та повноцінній сім`ї. Теперішній чоловік опікується дочкою, проводить з нею час дозвілля, утримує її матеріально, жодної різниці між нею і власним сином не робить. Вважає, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав, оскільки він тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дочки ОСОБА_8 , між ними втрачено родинний зв`язок, відповідач зловживає своїми правами на шкоду дитині, зокрема, протягом 4-х останніх років не контактує з донькою, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним та моральним розвитком. У зв`язку з тим, вимушена була звернутись до суду про стягнення аліментів. При цьому, не чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною або визначення способів участі у вихованні дитини, відповідач за захистом своїх прав в жодний компетентний орган не звертався, що підтверджується відповідями на адвокатські запити.
Зазначає, що відповідач проявляє себе з вкрай негативної сторони, його антисоціальна поведінка дозволяє зробити висновок, що йому не можна доручити виховання дочки. Його пристрасть до вживання алкоголю не лише зруйнувала сім`ю, але й створює небезпеку для нього та оточуючих, що підтверджує постанова Франківського районного суду м.Львова від 16.05.2018 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння.
На даний час відповідач відмовляється надавати дозвіл на тимчасові поїздки дитини в Польщу та в будь-які країни зони ОСОБА_9 , що спричиняє значні складності у виконанні позивачкою своїх батьківських обов`язків, позбавляє можливості подорожувати, оздоровлюватись, відпочивати з дочкою.
Зазначає, що зверталась до Франківської районної адміністрації як органу опіки та піклування про надання висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, однак в такому відмовлено за відсутністю підстав. Вважає, що оскільки відповідач не тільки не виконував своїх батьківських обов`язків, але і не вживав заходів для будь-якого контакту з дитиною, не виявляв у ній зацікавленості, такі обставини свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання ним батьківських обов`язків відносно дочки.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник позивачки ОСОБА_4 , вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що підставами подання позову є ухилення відповідача ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків та зловживання своїми правами, створення позивачкою нової сім`ї, в якій виховується неповнолітня ОСОБА_5 , яка отримує необхідну батьківську турботу та любов від її чоловіка ОСОБА_6 , а також втрата родинних зв`язків між батьком та дочкою.

Протягом останніх 4-х років відповідач ОСОБА_1 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки, жодної участі в утриманні чи вихованні дитини не бере, не контактує з нею, не цікавиться її станом здоров`я, фізичним та моральним розвитком.

Зокрема, на час подання даного позову існувала заборгованість із сплати аліментів, яка була сплачена після призначення справи до розгляду.

При цьому, позивачкою не чинилися перешкоди у спілкуванні з дитиною, однак позовів про усунення перешкод у здійсненні відповідного права відповідач не подавав, відповідних звернень до органів поліції не надходило.

Крім цього, після укладення шлюбу з ОСОБА_6 , неповнолітня дочка називає його батьком, оскільки останній повною мірою виконує таку роль у її житті.

Представник позивачки стверджує, що неповнолітня дочка сторін не знає хто такий ОСОБА_10 , будь який біологічний зв`язок між ними втрачено і в її уяві тато це чоловік її мами.

Зазначає, що 13.04.2016 неповнолітня ОСОБА_5 отримала посвідку на постійне проживання в Польщі, виконала зобов`язання щодо однорічної дошкільної програми в початковій школі, позивачка на даний час постійно проживає та працює у Польщі, має стабільний дохід, при цьому більшою мірою їхню сім`ю забезпечує чоловік, відтак має всі можливості на надання дитині належних та комфортних умов для її повноцінного розвитку та виховання.

Вказані факти знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, однак не були враховані судом.

Також зазначає, що відповідач визнав факт застосування до позивачки домашнього насильства, що підтвердили свідки.

Твердження відповідача ОСОБА_11 про його бажання бачитися з дочкою і приймати участь у її житті, є тільки розповідями, оскільки жодних активних дій для участі у вихованні дитини, до моменту подання позовної заяви до суду, ОСОБА_1 не вживав, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вважає, що суд використав лише ті покази свідків, які можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, тобто з порушенням принципу змагальності.

Покликається на покази свідка ОСОБА_6 , який теперішнім її чоловіком.

Стверджує, що позиція органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації категорично суперечить вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства.

Не погоджується із відмовою суду від врахування відповідних доказів, наданих позивачкою та врахування поданих відповідачем, отримані вже після відкриття провадження у справі.

Звертає увагу на те, що звернення відповідача із заявою до опікунської ради про встановлення годин побачень із неповнолітньою дочкою було зареєстровано 07.12.2020, тобто тільки після подання даного позову.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

08.09.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представник відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому, покликаючись на правовідносини, які склалися між відповідачем та позивачкою і їх рідною дочкою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні тим, які викладені у відзиві на скаргу.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, представник ОСОБА_4 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її участю у невідкладних слідчих діях в Шевченківському УП ГУНП м. Києва, однак доказів виклику в управління поліції не надала.

Представник третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, відтак у клопотанні представника позивачки ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи відмовлено.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, місцевий суд врахував те, що малолітня дитина ОСОБА_5 (дочка сторін), хоч і зареєстрована разом з батьком ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 , проживає із матір`ю у Республіці Польща, де здобуває освіту в навчальних закладах, відтак відповідач, який проживає в Україні, має об`єктивні причини, що перешкоджають йому особисто спілкуватись з дочкою та повноцінно брати участь у її вихованні.
Твердження позивачки, що відповідач проявляє себе з вкрай негативної сторони, а його антисоціальна поведінка дозволяє зробити висновок, що йому не можна доручити виховання дочки, спростовується характеристикою Житлово-будівельного кооперативу № 64, наданою за місцем проживання відповідача, а також з ТзОВ «Тугезер Трейд», з місця праці, де відповідач характеризується виключно позитивно.
Крім цього, відповідач погасив заборгованість по сплаті аліментів та діючи від імені та в інтересах дочки ОСОБА_5 , як законний представник останньої, уклав 12.07.2018 з ПАТ «Кредобанк» Договір банківського вкладу «Подарунок на повноліття», із первинним внеском 4 000 грн. та можливістю поповнення цього владу, який протягом 2018 2020 років поповнив загальною сумою у 50 029,84 грн.
Заявою від 19 листопада 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Антоновою В.І. (за реєстровий запис №1789), ОСОБА_1 надав згоду на тимчасові поїздки за кордон в Республіку Польща та будь які інші країни члени Шенгенської угоди, в період з 20.11.2020 до 20.11.2021 своїй малолітній дочці ОСОБА_5 , що спростовує доводи позивачки у цій частині.
Також, у матеріалах справи міститься переписка між відповідачем і позивачкою протягом 2017 2019 років із використанням мобільного застосунку «Вайбер», з якої вбачається, що відповідач у цей період часу активно цікавився життям дочки, її здоров`ям, успіхами і потребами, вчиняв дії, скеровані на спілкування з дочкою, надсилав посилки та гроші.
В свою чергу, суд дійшов висновку, що заява відповідача від 07.12.2020, подана до Франківської районної адміністрації про надання висновку про встановлення днів і годин зустрічей зі ОСОБА_5 , яка проживає в Республіці Польща, у зв`язку з вчиненням перешкод у спілкуванні та вихованні дочки, свідчить про інтерес відповідача до дитини та спростовує доводи позивачки про відсутність такого.
Таким чином, врахувавши, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_1 щодо ухилення від участі у вихованні дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, тому правові підстави для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, відсутні.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК Українизобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 березня 2013 року до 11 липня 2017 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.07.2017, у справі № 465/633/17, який цим рішенням розірвано (т. 1 а.с. 121).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилася дочка ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 05.10.2013 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №4052 (т. 1 а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивачки народився син ОСОБА_13 , батьком якого відповідно до рішення Мостиського районного суду Львівської області від 20.11.2018 року, справа № 448/1381/18, визнано ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 122-123).

Шлюб з ОСОБА_6 позивачка ОСОБА_14 уклала 03.09.2018, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 , актовий запис № 10. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 32).

Згідно судового наказу Франківського районного суду м.Львова від 27.02.2020 справа № 465/518/20, з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.01.2020 і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 76-77).

29.03.2016 позивачці надано дозвіл на постійне проживання на території Республіки Польща, що підтверджується рішенням Воєводи Мазовецького, Республіка Польща, від 29.03.2016 та посвідкою на проживання НОМЕР_3 від 07.02.2019 (т. 1 а.с. 23-26).

Того ж дня, 29.03.2016, ОСОБА_15 , Республіка Польща, надано дозвіл на постійне проживання на території Республіки Польща ОСОБА_16 , що підтверджується рішенням ОСОБА_17 від 29.03.2016 та посвідкою на проживання НОМЕР_4 від 13.04.2016 (т. 1 а.с.13-16).

На даний час позивачка орендує помешкання загальною площею 34,46 кв.м. у АДРЕСА_2 , на підставі Договору оренди помешкання, який укладено 01.01.2019 з орендодавцем Генриком Єдрасік (т. 1 а.с. 34-36).

З 28.05.2018 ОСОБА_3 працює офіціантом у Варшаві, Республіка Польща, на підставі трудового договору між ТзОВ «Концепт 2005» (KONCEPT 2005 Sp. z o.o.), офіс якого зареєстровано у Варшаві за адресою: вул.17 Січня, 24, що підтверджується Трудовим договором від 31.08.2019 року, Додатком №1 від 31.12.2019 року до трудового договору, Інформацією про умови роботи та права працівника, Рамковою угодою від 05.09.2019 року, Підтвердженням ТзОВ «Концепт 2005» від 15.01.2020 року(т. 1 а.с. 40-52).

Спільна дитина сторін, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично проживає з матір`ю у Республіці Польща, відвідує дитячий садок № 124 у Варшаві, що підтверджується Довідкою дитячого садочка № 124 від 25.10.2017 року (т. 1 а.с.40-41).

У 2019/2020 навчальному році ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 виконує зобов`язання щодо однорічної дошкільної підготовки в Початковій школі №234 імені Юліана Тувіма у Варшаві (т. 1 а.с. 36-37).

Разом з цим, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданою 25.11.2020 ЖБК № 64 (т. 1 а.с.128).

Звертаючись з позовними вимогами та обґрунтовуючи необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, позивачка ОСОБА_3 свої доводи зводить до того, що відповідач не займається вихованням та утриманням дочки, не цікавився станом її здоров`я, не піклується про її фізичний та моральний розвиток. Позивачка створила нову сім`ю, уклавши 03.09.2018 шлюб з ОСОБА_6 , дочка називає татом теперішнього чоловіка, оскільки він вже досить тривалий час в повній мірі виконує роль батька в її житті. Вважає, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав, оскільки він тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дочки ОСОБА_8 , між ними втрачено родинний зв`язок, відповідач зловживає своїми правами на шкоду дитині, відмовляється надавати згоду на надання дозволу на тимчасові поїздки в Польщу та в будь-які країни зони ОСОБА_9 , що позбавляє можливості подорожувати, оздоровлюватись, відпочивати з дочкою.

Відношення відповідача до цих позовних вимог та позиція ОСОБА_1 викладені у відзиві від 03.12.2020 і зводяться до того, що останнім такі не визнаються, відповідними доказами заперечуються і у задоволення таких відповідач просив відмовити (т. 1 а.с. 105-116).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 цієї ж Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав,передбачених ст. 164 СК.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема один з батьків.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що сам факт проживання малолітньої ОСОБА_5 із матір`ю у Республіці Польща, до певної міри об`єктивно, складає відповідачу певні труднощі в особистому спілкуванні з дочкою та повноцінному її вихованні, оскільки він постійно проживає на території України.
Крім цього, зазначений факт не може бути першоосновою відповідних вимог позивачки, як і в принципі виключним підтвердженням таких.
Так, будь які доводи сторони позивача щодо відносин з відповідачем, як колишнім чоловіком чи таких за час шлюбу між ними, зокрема стосовно застосування відповідачем домашнього насильства, не можуть братися до уваги судом, в контексті підтвердження відповідних позовних вимог у даній категорії справ, оскільки не входять у предмет доказування таких.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Як вже зазначалося, звертаючись із вимогами про позбавлення батьківських прав, позивачка свій обов`язок щодо надання належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, фактично зводить до характеристики відносин та родинної атмосфери у своїй новій сім`ї, які на її думку, є кращими за зв`язок між батьком і дитиною та відносинами, як склалися між ними.

Іншими словами, підтвердження винного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків ОСОБА_3 намагається довести своїм відношенням та відношенням свого чоловіка ОСОБА_6 до дочки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які і без зазначеного мають бути відповідними, оскільки у протилежному випадку можуть стати підставою для відповідної правової оцінки та кваліфікації.

Натомість, Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує позовні вимоги, звертає увагу, що погасив заборгованість по сплаті аліментів, діючи від імені та в інтересах дочки, як законний представник останньої, уклав договір банківського вкладу «Подарунок на повноліття», надав згоду на тимчасові поїздки за кордон в Республіку Польща та будь які інші країни члени Шенгенської угоди в період з 20.11.2020 до 20.11.2021 своїй малолітній дочці, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою (т. 1 а.с. 137-138).
Більше того, 07.12.2020 відповідач звернувся до Франківської районної адміністрації про надання висновку про встановлення днів і годин зустрічей зі ОСОБА_5 , яка проживає в Республіці Польща, у зв`язку з вчиненням перешкод у спілкуванні та вихованні дочки (т. 1 а.с. 175).
Крім цього, у матеріалах справи міститься переписка між відповідачем і позивачкою впродовж 2017 2019 років, з якої слідує, що відповідач цікавився життям дочки, її здоров`ям, успіхами, вчиняв активні дії щодо налагодження спілкування з дочкою, надсилав посилки та грошові кошти (т. 1 а.с. 139-151).
Наведене, на переконання колегії суддів, не може не свідчити про інтерес відповідача, як батька до дитини та спростовує протилежні доводи позивачки.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей…Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом з цим, згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За змістом листа Франківської районної адміністрації, як органу опіки та піклування від 14.08.2020 № 260001-вих-62899, наданого у відповідь на звернення позивачки від 23.07.2020, Франківська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вважала, що правові підстави для надання письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 , відсутні, оскільки станом на 11.08.2020 ні батьки, ні дитина не проживають на території Франківського району.
При цьому, у листі йдеться про те, що ОСОБА_1 під час засідання комісії з питань захисту прав дитини 11.08.2020 повідомив, що категорично проти позбавлення його батьківських прав, пояснив, що має намір налагодити тісний контакт з дитиною, матеріально її утримувати та брати участь у вихованні (т. 1 а.с.74).
Що стосується особи відповідача, то колегія суддів враховує те, що ОСОБА_1 наказом військового комісара Галицько-Франківського об`єднаного районного військового комісаріату м. Львова від 29.05.2014 № 34 був призваний на військову службу до Збройних Сил України та в подальшому брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Має посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_5 від 07.07.2015 (т. 1 а.с.152-153).
Згідно із характеристикою Житлово-будівельного кооперативу № 64, наданою за місцем проживання відповідача, ОСОБА_1 характеризується позитивно, приймає участь у вирішенні господарських питань кооперативу, вчасно сплачує комунальні послуги, дружньо живе з мешканцями будинку, не порушує громадський порядок (т. 1 а.с. 127).
Відповідач працює торговельним представником ТзОВ «Тугезер Трейд», де характеризується виключно позитивно, як дисциплінований працівник, надійний помічник керівника. Завжди своєчасно та якісно виконує всі посадові обов`язки, має високі ділові якості. Працьовитий, комунікабельний, уміє встановлювати взаємовідносини з колегами (т. 1 а.с.129).
Відповідно до довідки ТзОВ «Тугезер Трейд» від 26.11.2020 № 01/2611 посадовий оклад ОСОБА_1 становить 5 500 гривень. Заробітна плата за шість місяців склала 31 000 гривень (т. 1 а.с. 130-131).
Враховує колегія суддів і те, що отримуючи відповідну заробітну плату, відповідач погасив заборгованість по сплаті аліментів на суму 9 245,00 грн., перерахував кошти позивачці згідно платіжного доручення № 164 від 02.11.2020.
Постановою Франківського районного суду м.Львова від 16.05.2018 справа №465/1162/18 відповідач притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП (т. 1 а.с. 63-65).
Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена обставина, як і доводи позивача стосовно антисоціальної, на її думку, поведінки відповідача у суспільстві, не мають правового значення для вирішення вимоги про позбавлення батьківських прав з підстав ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, які однак оцінюються крізь призму спірних правовідносин.

Разом з цим, станом на 23.11.2020 до кримінальної відповідальності відповідач не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває, що підтверджується довідкою Міністерства внутрішніх справ України серія ІІА №2127582, в лікаря-нарколога на диспансерному обліку не перебуває, що підтверджується довідкою КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» №1869 від 23.11.2020, на обліку у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері не числиться, що підтверджується довідкою від 23.11.2020 № 1269 (т. 1 а.с.124-126).
Наведене у сукупності не може свідчити про те, що відповідач проявляє себе з вкрай негативної сторони та бути беззаперечним доказом антисоціальної поведінки, яка виключає можливість виховання дочки.
Що стосується відхилення судом заяви сторони позивача про приєднання нових доказів до матеріалів справи, а саме підтвердження від 01.10.2020, надане дитячим психологом ОСОБА_18 на прохання ОСОБА_19 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення в цій частині та правильно вказав на те, що оскільки процесуальним обов`язком позивача є подання доказів разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України), а докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України), однак об`єктивних обставин заявником не наведено, а судом не встановлено (т. 1 а.с. 97-100).
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що зібраними по справі доказами у їх сукупності не доведено наявності передбачених у ст. 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги та обґрунтованість висновків оскаржуваного рішення.

Заходи впливу до відповідача не вживалися, а навіть часткове невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання.

Таке рішення суд приймає виключно в інтересах дитини, надаючи можливість батькові та доньці налагодити їх родинні стосунки.

В свою чергу, у разі чіткого встановлення винної та умисної поведінки відповідача, яка проявлятиметься в ухиленні виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Крім цього, заперечуючи проти задоволення вимог про позбавлення батьківських прав, відповідач повинен чітко розуміти, що такі права, однак не виключно вони, несуть батьківський обов`язок, зокрема щодо надання належного утримання дитини.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не є та на висновки суду не впливають.

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк