Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 755/5335/18

провадження № 61-16134св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів:

Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2012 року між ним, його дружиною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за яким вони з дружиною отримали грошові кошти у розмірі 374 960,00 грн, що складає 46 870,00 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ним та ОСОБА_2 29 вересня 2012 року укадений іпотечний договір, предметом якого було нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.

14 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва у цивільній справі № 755/17373/15-ц ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики від 29 вересня 2012 року та звернення стягнення на предмет іпотеки.

26 жовтня 2016 року рішенням Апеляційного суду міста Києва частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2016 року у частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. У решті рішення залишено без змін.

Однак, до вирішення судом спірних правовідносин, 23 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 вересня 2012 року. Позивач вважав, що ОСОБА_2 ввів в оману сторону щодо обставин, які мають істотне значення, та приховав факти, що мають істотне значення щодо існування судового спору та вирішення питання щодо реєстрації права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки. Про існування договору відступлення права вимоги позивач дізнався лише при отриманні виклику в судове засідання у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - спірною квартирою.

Позивач вважав, що договір відступлення права вимоги за іпотечним договором є недійсним з огляду на те, що відступлення прав за іпотечним договором відбувається за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Оспорюваний договір не містить інформації про суму вимоги за основним зобов`язанням, оскільки в договорі вказана сума 46 870,00 доларів США, однак ОСОБА_1 повернув

ОСОБА_2 суму у розмірі 21 300,00 доларів США, отже договір не містить такої істотної умови, як сума заборгованості.

Вважав, що ОСОБА_2 приховав від контрагента наявність спору в суді про стягнення заборгованості, який був розглянутий і задоволений, а отжене було відступлено право вимоги за основним зобов`язанням.

Також оспорюваний договір від імені ОСОБА_3 підписаний представником за довіреністю, тому неможливо встановити, чи дотримано вимог законодавства при підписанні договору. Крім того, спірна квартира не була придбана за кошти, одержані в позику, а придбана за договором купівлі-продажу у 2003 році, а в переданій в іпотеку квартирі зареєстрована малолітня донька позивача.

Посилаючись на положення частини першої статті 203, частин першої, третьої, п`ятої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. від 23 травня

2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року, ухваленим у складі судді Савлук Т. В., позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., зареєстрований у реєстрі за № 696.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 352,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 352,40 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вказав, що укладаючи договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, ОСОБА_2 , будучи обізнаним про виникнення спору між сторонами договору позики у частині належного виконання договірних зобов`язань, який перебував на розгляді у суді, фактично здійснив заміну зобов`язальної сторони кредитора на його правонаступника, а в межах розгляду цивільної справи питання процесуального правонаступництва не вирішувалось.

При цьому суд вказав, що за умовами договору новому кредитору фактично надано право вимагати від боржника належного та реального виконання рішення суду зі зміною способу такого виконання. Разом з тим суд першої інстанції, вказавши, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора (один судовий та два позасудових), дійшов висновку, що укладення відповідачами всупереч вимог закону спірного договору призводить до позбавлення позивача права власності на належну йому квартири, чим порушено його права та інтереси.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М., ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що відступлення прав за іпотечним договором здійснено з одночасним відступленням прав вимоги за основним зобов`язанням. На час укладення оскаржуваного договору про відступлення права вимоги як договір позики, так і іпотечний договір були чинними, ніким не скасовані та не розірвані. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що ОСОБА_2 мав право відступити свої права вимоги за вказаними договорами, а ОСОБА_3 мав право набути права вимоги за вказаними договорами.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що у договорі позики та іпотечному договорі, які укладені між ОСОБА_2 та подружжям ОСОБА_5 , відсутня заборона відчуження права вимоги, а тому підстави для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним немає, оскільки зазначеним договором права боржників не зачіпаються, їх зобов`язання на момент відступлення права вимоги були чинними і вони мали можливість виконати свої зобов`язання як на користь ОСОБА_2 , так і на користь ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку зібраним доказам, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції допустив процесуальні порушення, оскільки позивача не було повідомлено про те, що майже через рік поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження, ніяких документів з цього приводу він не отримував, як і повідомлень про розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Крім того, заявник вказує, що внаслідок ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення боргу на користь ОСОБА_4 врегульовано питання щодо грошового і майнового зобов`язання позивача за кредитним договором, чого не врахував суд апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити подану касаційну скаргу без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята без порушень вимог матеріального та процесуального права, стягнути судові витрат за перегляд справи у суді касаційної інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2020 року у складі судді

Коломієць Г. В. касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, постановленою у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Луспенка Д. Д., відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали цивільної справи із Дніпровського районного суду міста Києва.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за умовами якого позикодавець передав у власність позичальників, а позичальники прийняли кошти у розмірі 374 960,00 грн, що за середнім курсом складає 46 870 доларів США, та зобов`язалися повернути вказану суму до 29 грудня 2012 року за таким графіком: не пізніше 29 жовтня 2012 року - 1 300 доларів США;

не пізніше 29 грудня 2012 року - 1 300 доларів США; не пізніше 29 грудня

2012 року - 44 270 доларів США. Позика є безвідсотковою.

Для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 29 вересня

2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 (іпотекодавець) передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу від 18 березня 2003 року.

23 травня 2016 року між ОСОБА_2 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (новий іпотекодержатель) укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. 29 вересня

2012 року за реєстровим № 2274, відповідно до умов якого первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. 29 вересня 2012 року за реєстровим № 2274, який був укладений для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. 29 вересня 2012 року за реєстровим № 2273, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальниками ОСОБА_1

і ОСОБА_4 , за умовами якого боржники зобов`язані повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти в сумі, що складає еквівалент 46 870,00 доларів США, у строк до 29 грудня 2012 року.

Цей договір укладений з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання. Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Цей договір укладається з одночасним набуттям новим іпотекодержателем права вимагати від боржників належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених договором основного зобов`язання, в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених цим договором основного зобов`язання та рішенням відповідного суду, що набрало законної сили. Новий іпотекодержатель набуває право вимоги до боржника про сплату на його користь процентів за користування позикою, а також штрафів, пені, неустойки та інших платежів, передбачених законом, у зв`язку з несвоєчасним виконанням боржником своїх зобов`язань, навіть якщо вони прямо не згадані в цьому договорі відступлення права вимоги або договорі основного зобов`язання, але передбачені цивільним законодавством та звичаями ділового обороту.

Дніпровським районним судом міста Києва 14 липня 2016 року у цивільній справі №755/17373/15-ц ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 неповернуту суму позики - 25 570 доларів США, що становить 634 136 грн, 3% річних -

1 660 доларів США, що становить 41 168 грн, та судовий збір - 6 090 грн.

У рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом застосування визначеної статтею Закону України «Про іпотеку» процедури її продажу.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року у частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у позові ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. У решті рішення залишено без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до вимог статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи.

Згідно з частиною першою статті 366 ЦПК України після проведення підготовчих дій суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій у разі необхідності та призначення справи до розгляду. Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.

У частинах першій, другій статті 372 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Так Європейський суд з прав людини зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (KHARCHENKO v. UKRAINE,

№ 37666/13, § 6, 7, ЄСПЛ, від 03 жовтня 2019 року).

Встановлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня

2020 року поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року. У порядку підготовки справи до апеляційного розгляду надіслано особам, які беруть участь у справі, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами; надано учасникам справи строк, протягом якого може бути поданий відзив у письмовій формі на апеляційну скаргу, згідно з положенням частини четвертої статті 360 ЦПК України (том 1, а. с. 244).

Супровідним листом від 04 червня 2020 року учасникам справи, зокрема позивачу ОСОБА_1 , направлено копію ухвали Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року та копію апеляційної скарги (том 1, а. с. 245).

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, призначено справу № 755/5335/18 до розгляду в Київському апеляційному суді на 23 липня 2020 року об 11:30 год з викликом у судове засідання учасників справи.

Судовими повістками-повідомленнями ОСОБА_1 було повідомлено про розгляд справи у суді апеляційної інстанції 23 липня 2020 року, 09 вересня 2020 року та 12 жовтня 2020 року.

Матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_1 як копії ухвали Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року про поновлення строку на апеляційне провадження та відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками до неї, як і жодної із судових повісток-повідомлень про розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Однак суд апеляційної інстанції, надавши оцінку доводам апеляційної скарги, пославшись на положення частини другої статті 372 ЦПК України, в оскаржуваній постанові від 12 жовтня 2020 року вказав, що перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарг, вважав за потрібне задовольнити апеляційну скаргу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу відповідача, не встановив, чи була вона вручена позивачу, чи був він повідомлений про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, внаслідок чого позбавив його можливості надати зауваження щодо поданої у його справі апеляційної скарги та не виконав свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

До подібних по суті висновків дійшов Верховний Суд у постановах

від 03 лютого 2021 року у справі № 761/38886/19 (провадження

№ 61-3263св20) та від 26 травня 2021 року у справі № 391/35/19 (провадження № 61-7814св20).

У частині четвертій статті 411 ЦПК України закріплено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати; справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець