Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1635/20 Головуючий у 1-й інст. Мельник О. В.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 289/1635/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування матеріальної і моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Мельника О.В. у м. Радомишль,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнила (а.с. 75-79) та просила стягнути з ОСОБА_2 та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в солідарному порядку матеріальну шкоду у сумі 12 477, 85 грн та моральну шкоду в сумі 100 000 грн, заподіяну внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23 липня 2017 року близько 22 години 20 хвилин ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем "Renault Kangoo", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 123 км автодороги "Овруч - Малин - Кочерів", що по вул. Велика Лутовецька в селі Лутівка Радомишльського району Житомирської області, здійснила зіткнення із задньою частиною воза гужової повозки, яка під керуванням ОСОБА_3 рухалась в попутному напрямку.

В результаті зіткнення пасажир гужової повозки ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, які по своїй категорії відносяться до середнього ступеню важкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я. Вказала, що через неправомірні дії ОСОБА_4 , їй була завдана матеріальна шкода у розмірі 12 477, 85 грн, в яку враховано : 9 597, 85 грн - витрати на лікування, медичні обстеження, транспортні витрати, 2 880 грн - втрачений заробіток.

Вказала, що 19.08.2016 між власником автомобіля ОСОБА_5 та ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" було укладено договір страхування у вигляді страхового полісу №АЕ 9667880, за яким остання взяла на себе зобов`язання виплатити страхову суму за шкоду, завдану життю та здоров`ю, в межах страхового ліміту у сумі 200 000 грн. Тому вказувала, що відповідачі повинні нести відповідальність в солідарному порядку.

Також зазначила, що протягом останніх трьох років відчуває сильні душевні і моральні страждання, порушився звичайний ритм її життя, вона отримала психологічну травму, а тому з урахуванням об`єму заподіяної душевної травми, тривалості лікування, завданого фізичного болю, спричинених тілесних ушкоджень, а також продовження лікування, просила стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 10 000,00 (десять тисяч) гривень моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави, судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно посилався на правову позицію Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 357/12491/18, оскільки предметом цього спору було відшкодування матеріальної шкоди, яка полягала у механічному пошкодженні автомобіля внаслідок ДТП, який є власністю роботодавця. Таким чином, на її думку, застосування принципу аналогії права в обґрунтуванні рішення у цій справі є неправомірним, оскільки наявні різні предмети спору. Вважає, що суд дійшов хибного висновку про відсутність у неї правових підстав для стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_2 . Наголошує, що вимога про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн є обґрунтованою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити. Пояснила, що внаслідок заподіяння внаслідок ДТП ушкоджень її здоров`ю, вона продовжує хворіти, відчуває головний біль та головокружіння, у даний час їй необхідно пройти стаціонарне лікування в хірургічному відділенні у зв`язку з доброякісним новоутворенням жирової тканини, що виникла внаслідок отриманих тілесних ушкоджень після ДТП 23.07.2017. Наголосила, що тілесні та моральні страждання вона зазнала внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , яка вчинила ДТП у стані алкогольного сп`яніння і упродовж тривалого часу як в ході розгляду кримінального провадження так і в ході розгляду цієї справи жодного разу не попросила пробачення та не відшкодувала ні матеріальної, ні моральної шкоди.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила, пояснила, що вона є одинокою матір`ю. Одразу після ДТП її мати відвідала ОСОБА_1 в лікарні та запитувала про необхідність надання їй допомоги, проте син потерпілої вигнав її з палати.

Представник відповідача адвокат Єсіна О.П. проти доводів апеляційної скарги заперечила, пояснила, що суд першої інстанції ухвалив законне і обгрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права та правильно визначився з розміром заподіяної моральної шкоди.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 23 липня 2017 року близько 22 години 20 хвилин ОСОБА_2 в порушення вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, тобто, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керувала автомобілем "Renault Kangoo", реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким рухалась на 123 км автодороги "Овруч - Малин -Кочерів", що по вул. Велика Лутовецька в селі Лутівка Радомишльського району Житомирської області, де крім того порушила ряд пунктів зазначених вище Правил дорожнього руху, а саме: не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу відповідно реагувати на її зміну (п.2.3б вказаних Правил), залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки і стану транспортного засобу не дотрималась безпечної дистанції та інтервалу (п. 13.1 вказаних Правил), при виникненні небезпеки для руху у вигляді гужової повозки, що рухалась в попутному напрямку, яку вона об`єктивно спроможна була виявити, не вжила негайно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди (п. 12.3 вказаних Правил), в результаті чого зіткнулась з задньою частиною воза гужової повозки, яка під керуванням ОСОБА_3 рухалась в попутному напрямку (а.с. а.с. 18-19).

В результаті зіткнення пасажир гужової повозки ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді міжм`язової гематоми правого стегна, струсу головного мозку, відривних переломів правих поперечних відростків 1,2,3 поперекових хребців, уламкового перелому передньої колони верлюгової западини ліворуч, які по своїй категорії відносяться до середнього ступеню важкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я.

Згідно виписного епікризу з історії хвороби ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у період із 23.07.2017 по 18.08.2017 (а.с. 49).

Згідно розрахунку вартості лікування з 23.07.2017 по 18.08.2017 вартість лікування становила 6120, 30 грн., з 04.09.2017 по призначенню лікаря вартість лікування становила 1174 грн. (а.с. 14, 15).

Згідно акта, затвердженого головним лікарем Радомишльської ЦРЛ, витрати на пальне обладнаної швидкої допомоги для перевезення ОСОБА_1 склали 803, 25 грн. (а.с. 17).

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.09.2020 року у справі № 289/1456/18, за клопотанням ОСОБА_2 , її звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене 23.07.2017 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито, що є нереабілітуючою підставою.

Згідно Полісу №АЕ/9667870 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.08.2016 цивільно- правова відповідальність власника автомобіля Renault Kangoo", реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 застрахована. Страховий ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого становить 20 000 грн (а.с. 20).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши під час розгляду справи, що дорожньо-транспортна пригода сталася 23 липня 2017 року, а з вимогою про стягнення страхового відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю потерпілої позивач до страхової компанії не зверталася взагалі і на час звернення до суду сплив трирічний строк, а саме 23 липня 2020 року, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення матеріальної шкоди з ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", оскільки у останнього відсутній обов`язок з виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/9667870 від 19 серпня 2016 року.

Суд вказав, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» захищає права не лише потерпілих осіб, а й права осіб, що здійснили страхування відповідальності водіїв, застрахованих транспортних засобів та дійшов висновку, що винна особа не повинна відшкодовувати шкоду, яка була б відшкодована страховою компанією, в разі дотримання потерпілою особою вимог цього Закону. До такого висновку дійшов у постанові Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 10 червня 2020 року у справі №357/12491/18 (провадження №61-19414св19), що спростовує доводи позивача щодо наявності у даному випадку підстав для стягнення заподіяної шкоди безпосередньо із винної особи ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо заявлених вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Стаття 1195 ЦК України передбачає, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, відповідно до змісту вказаних норм матеріального права, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача. За зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе за одночасної наявності обов`язкових умов, якими є протиправна поведінка або бездіяльність, наявність дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між діяннями та заподіянням такої шкоди, вина.

Як зазначено в п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її заподіяла, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Спірні правовідносини в даній справі регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до пункту 33.1.4 статті 33 Закону Закон № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IVстраховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього статтею 41 цього Закону ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" із заявою про виплату страхового відшкодування не зверталася. Доказів протилежного позивачем суду не надано.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що дорожньо-транспортна пригода сталася 23.07.2017, а з вимогою про стягнення страхового відшкодування шкоди, завданої здоров`ю потерпілого позивач звернулася до страхової компанії після спливу трирічного строку - 20.10.2020, шляхом подання позовної заяви, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілого страховою компанією, оскільки у останнього відсутній обов`язок з виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/9667870 від 20.08.2016.

Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IVцей строк є присічним і поновленню не підлягає.

Тому саме трирічний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15, провадження№ 14-406цс19, на яку обгрунтовано посилався суд першої інстанції.

Таким чином, на час звернення із позовом у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для стягнення страхового відшкодування на відшкодування матеріальної шкоди, завданої здоров`ю потерпілого.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставності застосування постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 з огляду на відмінність предмету спору не заслуговують на увагу, оскільки у вказаному правовому висновку надано аналіз та практику застосування пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV судами при розгляді категорії справ про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що стосується зокрема і відшкодування шкоди, завданої здоров`ю потерпілого.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» захищає права не лише потерпілих осіб, а й права осіб, що здійснили страхування відповідальності водіїв, застрахованих транспортних засобів, тому винна особа не повинна відшкодовувати шкоду, яка була б відшкодована страховою компанією, в разі дотримання потерпілою особою вимог цього Закону та обґрунтовано застосував постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №357/12491/18 (провадження №61-19414св19), вирішуючи спір в частині випадку стягнення заподіяної шкоди безпосередньо із винної особи ОСОБА_2 .

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив з характеру, обсягу та глибини завданих позивачу моральних страждань, пов`язаних із отриманими тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП, відсутності тяжких тривалих наслідків, які б потягли за собою встановлення інвалідності, порушення звичайного ритму життя та вважав за необхідне визначити розмір завданої моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо заподіяння позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача, проте вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є дещо заниженим.

Так, відповідно до статей 11 та 1167 ЦК України зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи про те, що вона продовжує лікуватись та проходити медичні обстеження, якими встановлено посттравматичні захворювання та вона потребує хірургічного втручання. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_6 додала до апеляційної скарги протокол рентгенологічного дослідження головного мозку, де зазначено післятравматичний анамнез (а.с.146) та призначено відповідне лікування (а.с.147). Окрім того проведено УЗ та виявлено ознаки посттравматичної гематоми м`яких тканин правого стегна, встановлено діагноз - фіброліпома задньої поверхні правого стегна та рекомендовано оперативне лікування (а.с. 148-149).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач у зв`язку з ушкодженням її здоров`я беззаперечно зазнала фізичного болю, що підтверджується медичними висновками і лікуванням як одразу після ДТП так і на даний час, що свідчить про тривалість лікування та відновлення її фізичного та психічного стану.

Позивач зазнала не тільки фізичного, а й душевного болю, пов`язаного із вимушеними змінами у житті внаслідок отриманої травми, що було наслідком додаткових витрат як коштів так і часу на лікування, вона хвилювалась за власне здоров`я та про можливість відновлення свого попереднього фізичного та психічного стану.

Душевні страждання позивача пов`язані також із зміною її сталого способу життя, тимчасовою втратою працездатності, соціальних зв`язків.

Окрім лікування ОСОБА_6 доводилось багато часу приділяти судовим засіданням як у цивільному так і у кримінальному провадженні. Тривалий розгляд кримінальної справи, який мав наслідком звільнення відповідача від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності також негативно вплинув на психологічний стан позивача, оскільки вона весь цей час перебувала в напруженому стані та стані очікування завершення розгляду справи, де вона є потерпілою.

До збільшення розміру моральних страждань призвели також умисні дії ОСОБА_2 , яка знехтувала правилами безпеки руху, вчинила ДТП, перебуваючи у нетверезому стані, і не тільки не визнала свою вину, але і жодного разу за всі ці роки навіть не намагалась відшкодувати шкоду та не вибачилась перед ОСОБА_6 .

Пояснення ОСОБА_2 , що син позивача вигнав з палати свої матері її (відповідача) матір одразу після вчинення нею ДТП не свідчить про відсутність обов`язку винної особи (відповідача) в подальшому нести перед потерпілою відповідальність та відшкодувати шкоду, в тому числі і в добровільному порядку.

А тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань ОСОБА_6 , їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір на відшкодування моральної шкоди позивачу у сумі 50 000грн, змінивши рішення суду першої інстанції у цій частині.

Статус відповідача, як одинокої матері, не є підставою для зменшення такого відшкодування, оскільки із ухвали Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.09.2020 вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на заробітках у Польщі, у зв`язку з чим її було оголошено в розшук, що означає, що відповідач здатна забезпечити себе роботою, а відтак спроможна відшкодувати присуджений розмір моральної шкоди на користь ОСОБА_6 .

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції щодо доведеності завданої позивачу моральної шкоди не відповідають обставинам справи.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди підлягає зміні. В решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року змінити, збільшити стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 10 000 (десяти тисяч) гривень до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.11.2021.

Головуючий Судді