ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 622/1011/20

провадження № 22-ц/818/5022/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хорошевського О.М.

суддів Котелевець А.В., Яцина В.Б.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2021 року, постановлене суддею Черновою О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала позовну заяву в якій з урахуванням залишення без розгляду частини позовних вимог, остаточно просила суд здійснити поділ майна - житлового будинку з господарськими будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 27.07.2002 по 25.04.2018 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу подружжям було придбано за договором купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . З 2005 по 2018 рік позивачка з відповідачем за спільні кошти провели реконструкцію житлового будинку та господарських будівель. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вказаного житлового будинку. Оскільки майно було придбано в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно шляхом визначення за нею 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, задоволено. Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ." А-1", загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м, будівлі та споруди : сараю літ. "Б", льоху літ. "В", огорожі №1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування самочинного будівництва. Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ." А-1", загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м, будівлі та споруди : сараю літ. "Б", льоху літ. "В", огорожі №1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування самочинного будівництва.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будинок було придбано відповідачем за його кошти ще до укладення шлюбу і відповідач ще до шлюбу проживав у ньому. Фактично спірний будинок був придбаний та оплачений відповідачем у травні 2002 року, про що свідчить договір від 16.05.2002, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Оскільки минулий власник спірного будинку ОСОБА_8 помер у 2001 році, а у спадкоємців не було можливості укласти договір купівлі-продажу будинку, вони були вимушені укласти вказаний договір у 2002 році. При цьому відповідач вже тривалий час проживав у спірному будинку і планував одружитися з позивачкою. Договір від 16.05.2002 свідчить про те, що грошові кошти, які були сплачені за спірний будинок належать відповідачу і були передані продавцям спірного будинку до укладення шлюбу з позивачкою.

Апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні суддею, внаслідок прийняття невмотивованого рішення, були порушені вимоги статтю 263 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки суд не спростував жодного доводу відповідача і не навів належних і допустимих доказів на обґрунтування прийнятого рішення. Отже, відповідачем суду надані належні та допустимі докази придбання житлового будинку за свої особисті кошти, отримані в дар від батьків.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що станом на час припинення сторонами шлюбних відносин, та як підтверджується інформацією КП «АІБ Золочівської селищної ради», будинок візуально має ознаки реконструкції. Відомості про дозвільну документацію на проведення відповідних робіт відсутні. У зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про доцільність поділу вищезазначеного майна, щляхом визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності в рівних частинах, по 1/2 кожному, житлового будинку літ." А-1", загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м, будівлі та споруди : сараю літ. "Б", льоху літ. "В", огорожі №1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування самочинного будівництва.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зреєстрованому шлюбі з 27.07.2002 який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Золочівського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №43.

Шлюб розірвано рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 26.03.2018. Рішення набрало законної сили 25.04.2018 (а.с.29).

Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із наданих суду копій свідоцтв про народження серія НОМЕР_1 та серія № НОМЕР_2 відповідно (а.с.12,13).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.2003 року серія ВАО №053379, зареєстрованого в реєстрі за №1161, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Івановим М.І., договір складений у тому, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , далі «продавець», з однієї сторони та ОСОБА_2 , далі «покупець», з другої сторони, уклали договір про те, що продавець продав а покупець купив цілий житловий будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок «А-1» дерев`яний, обкладений цеглою, житловою площею 12,2 кв.м, і такі будівлі і споруди: сарай «Б», льох «В», огорожа №1-2. Житловий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою 23.09.2003 року за реєстровим №7-2573 і зареєстрованого в Дергачівському МБТІ Харківської області 08.10.2003 року за №9-957. Інвентаризаційна оцінка будинку, згідно довідки-характеристики Дергачівського МБТІ від 08.10.2003 р. №767 складає 5671,00 грн. Продаж вчинено за 4000 (чотири тисячі) грн., які одержані продавцем під час підписання цього договору. Продавець свідчить, що згаданий будинок не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі і під забороною не перебуває (а.с.30).

Житловий будинок «А-1» по АДРЕСА_1 має загальну площу 30,9 кв.м., житлову 12,2 кв.м., одноповерховий, складається із таких приміщень: кухня площею 10,3 кв.м.; житлова кімната 12,2 кв.м.; сіни 8,10 кв.м., що вбачається із наданих суду копій експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, поетажного плану та плану земельної ділянки, виготовлених з матеріалів інвентаризаційної справи №1283 (а.с.31, 32, 33).

Відповідно до інформації КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівської селищної ради» №46 від 19.02.2021 станом на 31.12.2012 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності в цілій частині за ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 14.10.2003, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Івановим М.І., реєстровий №1161. Реєстрація здійснена Дергачівським МБТІ 02.06.2004 у реєстрову книгу №9 реєстровий №957. До відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно даний будинок не внесено. 19.02.2021 на замовлення ОСОБА_1 у присутності довіреної особи ОСОБА_9 здійснено вихід техніка з метою обстеження житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. Власник будинку не надав доступ для проведення інвентаризації. Візуально встановлено факт реконструкції житлового будинку. Відомості про дозвільну документацію на проведення відповідних робіт відсутні (а.с.135).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , сформованої 04.03.2021, вбачається, що у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо даного житлового будинку відсутні, на підставі ухвали Золочівського районного суду Харківської області від 27.10.2020 у справі №622/1011/20 державним реєстратором Дергачівської РДА Харківської області Пономарьовою І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54908076 від 02.11.2020, вид обтяження: заборона не нерухоме майно, номер запису про обтяження: 38968177 (а.с.169).

Так, згідно наданого відповідачем договору від 16.05.2002, укладеного між ОСОБА_10 , яка діє від себе особисто та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з одного боку, далі «сторона 1» та ОСОБА_2 , з іншого боку, далі «сторона 2», не вбачається хто є власником будинку АДРЕСА_1 , та на яких підставах «сторона 1» розпоряджається спірним будинком. Крім цього договір містить лише посилання на дію, та настання наслідків цієї дії, яка відбудеться в майбутньому, а саме оформлення спадкових прав на будинок, укладення договору купівлі-продажу будинку та передача грошових коштів в рахунок оплати за будинок в майбутньому. На момент укладення цього договору «сторона 1» не мала ніяких прав розпоряджатися будинком АДРЕСА_1 .

Постановляючи рішення про поділ майна подружжя, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу (далі СК) України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка, згідно статті 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені положення закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом вставнолено, що спірний будинок придбаний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час перебування їх у шлюбі.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач, заперечуючи факт належності спірного будинку на праві спільної сумісної власності подружжя, посилається на те, що зазначений будинок придбаний виключно за його кошти, а тому є його особистою власністю.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки , показання яких суд визнав не достатніми доказами на спростування презумпції спільного сумісної власності сторін у справі на спірну квартиру, оскільки вони містять суперечливі дані та не підтверджені письмовими доказами.

Суд надав оцінку нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_5 та не взяв до уваги викладені у ній обставини, оскільки свідок не був допитаний судом.

Суд першої інстанції оцінюючі надані сторонами докази дійшов висновку про те, що договір укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_10 16.05.2002 року (а.с.71) суперечить умовам договору купівлі-продажу будинку від 04.10.2006 року.

У п. 5 договору від 04.10.2003 року зазначено, що продаж вчинено за 4000,00 грн одержані продавцем під час підписання договору (а.с.30).

Суд критично поставився до умов договору від 16.05.2002 року в частині умов викладених у п.п. 3, 4 згідно яких ОСОБА_10 отримала грошові кошти до 16.05.2002 року у розмірі 4000,00 грн, що еквівалентно 750,00 доларам США.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої щодо оцінки доказів та зазначає також, що на відміну договір від 04.10.2003 року, договору від 16.05.2002 року нотаріально не посвідченого. Зробити висновок про те, коли виконаний цей документ не можливо.

Таким чином належних та допустимих доказів придбання спірного будинку за особисті кошти відповідача ним не надано.

Виходячи з викладеного колегія суддів вважає встановленим, що право власності на спірну квартиру сторонами набуто за час перебування у шлюбі і щодо такого майна має місце презумпція спільності права власності подружжя, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі рішенням та переоцінки доказів у справі, які були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий О.М.Хорошевський

Судді А.В.Котелевець

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 25.11.2021