Справа № 302/1008/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, правонаступником якої є Пилипецька сільська рада Міжгірського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сектор з питань державної реєстрації Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, Приватний нотаріус Міжгірського нотаріального округу Закарпатської області Дунаєв Юрій Миколайович, ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, правонаступником якої є Пилипецька сільська рада Міжгірського району Закарпатської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 4 лютого 2021 року, ухвалене суддею Кривкою В. П., повне судове рішення складено 15.02.2021,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сектор з питань державної реєстрації Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, приватний нотаріус Міжгірського нотаріального округу Закарпатської області Дунаєв Ю.М., ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом.

Позовом обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Н. Студений Міжгірського району померла його матір ОСОБА_3 . Після її смерті залишився спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 . Він як спадкоємець першої черги й особа з інвалідністю третьої групи є зареєстрований за адресою знаходження спадкового майна.

Стверджував, що фактично проживав зі спадкодавцем та надалі продовжує зберігати будинок у належному стані, провів у ньому необхідний капітальний ремонт, а також за призначенням використовує земельну ділянку.

Зазначав, що його рідна сестра ОСОБА_2 , після одруження і починаючи з 1991 року, проживає з сім`єю у АДРЕСА_2 . Він самостійно здійснив обряд поховання матері та фактично вступив у володіння та управління будинком, однак не може реалізувати свої спадкові права та оформити право власності на будинок, оскільки мати за життя не виготовила технічний паспорт на будинок і не зареєструвала за собою відповідне право власності.

27 серпня 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. із заявою про прийняття спадщини за законом, але йому в оформленні спадкових прав було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

10 березня 2020 року на його замовлення було виготовлено технічний паспорт на даний будинок, однак оформити за собою право власності не є можливим.

Посилаючись на наведені обставини просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3 , яка постійно мешкала в будинку АДРЕСА_3 та за життя 12.03.2019 склала заповіт, за яким усе своє рухоме і нерухоме майно заповіла їй.

На час смерті матері її брат ОСОБА_1 хоч і був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , однак там не проживав, а проживав фактично зі сім`єю в будинку

АДРЕСА_4 , що незважаючи на її проживання у с. Лісковець саме вона доглядала за покійною матір`ю в зв`язку з її хворобами і віком. Натомість, брат ОСОБА_1 ще задовго до смерті матері не цікавився її життям та не допомагав їй.

16 жовтня 2019 року в межах установленого законом строку вона звернулась до приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, де і довідалась про те, що 27.08.2019 цим нотаріусом відкрито спадщину за заявою її брата ОСОБА_1 як спадкоємця на обов`язкову частку спадкового майна, хоча він як особа з інвалідністю третьої групи, за приписами вимог ст. 1241 ЦК України, не має права на обов`язкову частку у спадщині.

Зазначала, що не може в позасудовому порядку реалізувати своє спадкове право на майно покійної матері в цілому житловий будинок АДРЕСА_1 через безпідставну відмову 18.11.2020 нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлої ОСОБА_4 унаслідок відсутності правовстановлюючих документів на будинок та буцімто наявного у ОСОБА_1 права на обов`язкову частку в спадщині в розмірі однієї четвертої частини.

Окрім цього звертала увагу і на те, що в місцевому суді знаходилась на розгляді справа за позовом ОСОБА_1 до неї, приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. про визнання недійсним зазначеного вище заповіту, однак ОСОБА_1 подав був до суду заяву про залишення його позову без розгляду і, як наслідок, ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.03.2020 даний позов залишено без розгляду.

З огляду на викладене просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.12.2020 об`єднано в одне провадження зазначені позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з присвоєнням єдиного унікального номера справи № 302/1008/20 (провадження № 2/302/341/20).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 04.02.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності по спадкуванню за законом на ј житлового будинку, загальною площею 63,92 кв. м, із надвірними будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 .

У задоволенні решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності по спадкуванню за заповітом на ѕ житлового будинку, загальною площею 63,92 кв. м, із надвірними будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14.06.2021, зокрема поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 04.02.2021.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого суду внаслідок порушення судом норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків обставинам справи.

Скарга обґрунтована тим, що судом належним чином не звернуто уваги на: показання допитаних у судовому засіданні свідків; виготовлення на його ім`я технічного паспорту на будинок; постійне його проживання з матір`ю до часу її смерті; проживання ОСОБА_2 з 1991 року в іншому населеному пункті, а також на відновлення ним після пожежі за значні власні кошти і кошти громади села цього спадкового будинку, в якому він і проживав зі спадкодавцем.

Звертав увагу і на те, що ОСОБА_2 , скориставшись його відсутністю та безпорадністю матері, 20.03.2019 відвезла її до нотаріуса для складання заповіту. Він оспорював у суді даний заповіт, але суддя у справі повідомив йому про необхідність подання іншого позову про визнання права власності на спадковий будинок, де цей заповіт буде визнано недійсним, а тому і написав був заяву про закриття провадження у справі.

Стверджував, що Нижньостуденівська сільська рада (правонаступник Пилипецька об`єднана сільська рада) його позов визнала і не заперечувала щодо визнання за ним у цілому права власності на спадковий будинок.

З огляду на це наголошував, що спадкове нерухоме майно в цілому належить тільки йому, а тому просив оскаржене рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні її позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представниця - адвокатеса Керита М.В., посилалась на її необґрунтованість і безпідставність, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду - без змін.

Інші учасники справи свої правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

У судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_1 адвокат Андрущак І.І. і Гавріш Л.Ю. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представниця ОСОБА_2 адвокатеса Керита М.В. апеляційну скаргу не визнала, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому їх неявка, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників апелянта ОСОБА_1 адвоката Андрущака І.І. і Гавріш Л.Ю., представниці ОСОБА_2 адвокатеси Керита М.В.. перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

ОСОБА_2 рішення суду не оскаржила, а відтак погодилася про часткове задоволення місцевим судом обох позовів у цій справі.

Судом установлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 74 роки у с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 від 12.09.2019 (а.с.5).

ОСОБА_5 постійно проживала і була зареєстрованою в належному їй житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними дітьми померлої ОСОБА_4

ОСОБА_1 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , однак фактично проживає у будинку АДРЕСА_4 . Дана обставина, насамперед, підтверджується довідкою виконавчого комітету Нижньостуденівської сільської ради за № 1137 від 16.11.2020, відповідно до якої ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була постійною мешканкою АДРЕСА_1 і разом із нею на день її смерті ніхто не проживав, а були лише зареєстровані: син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 (а.с.55).

ОСОБА_2 зареєстрована і фактично проживає у АДРЕСА_2 , що стверджується довідкою виконкому Лісковецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 24.01.2020 № 40 (а.с.13).

Відповідно до заповіту, який посвідчений приватним нотаріусом Корбутяком І.В. 20.03.2019, ОСОБА_6 розпорядилась на випадок своєї смерті передати все своє рухоме і нерухоме майно, що належатиме їй за законом і на яке вона буде мати право, доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.51).

Постановою приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. від 18.11.2020 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлої ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 у цілій частці з підстав, що крім неї спадкоємцем є ОСОБА_1 на обов`язкову частку (ј частини), а також відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ѕ частини у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки на це спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи та відсутня інформація про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (а.с.52).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 740758 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0.25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, споруд в АДРЕСА_1 . Цей акт видано 29.02.2012 на підставі рішення Н.Студенівської сільської ради від 25.09.2011 з кадастровим номером :011:0029 (а.с.53).

Як убачається з технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , який виготовлений КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» 10.03.2020 на замовлення ОСОБА_1 , власником зазначеного домоволодіння зазначено ОСОБА_6 із датою спорудження 1989 рік, що складається з житлового будинку загальною площею 63, 92 кв. м, сараю, навісу і вбиральнею. Вартість зазначеного житлового будинку становить 169 631 гривень (а.с.8-12).

Ухвалою Міжгірського районного суду від 30.03.2020, яка набрала законної сили 15.04.2020 (у справі № 302/147/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про визнання заповіту недійсним) на підставі поданої позивачем ОСОБА_1 заяви позов було залишено без розгляду (а.с.31).

Із безстрокової довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, виданою МСЕК у Закарпатській області серії АВ 0366833 від 27.05.2015 (акт огляду 892/7), убачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи (а.с.72).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (статті 1217, 1218 ЦК України).

Як регламентовано ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтями 1233, 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (стаття 1235 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Як констатовано у ч. 1 ст. 1241 ЦК України, зокрема повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас рішенням Конституційного Суду України від 11.02.2014 № 1-рп 2014 розтлумачено положення ч.1 статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині, зокрема, що повнолітніми непрацездатними особами є особи, які визнані в установленому порядку інвалідами незалежно від груп інвалідності.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).

Положеннями частин 1, 2 ст. 1269 ЦК України врегульовано, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Отже, матеріалами справи встановлено, що як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 у межах установленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку з часу відкриття спадщини подали нотаріусу заяви про її прийняття (а.с.6, 50), від неї не відмовилися, а відтак доводи сторін про проживання чи не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не мають правового значення, оскільки не свідчать про не прийняття ними спадщини за померлою їх матір`ю ОСОБА_4 .

На переконання колегії суддів, ОСОБА_1 як особа з інвалідністю третьої групи має право на обов`язкову частку у спадщині згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України та вказаного вище рішення Конституційного Суду України.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недійсність зазначеного вище заповіту, оскільки матеріали справи не містять доказів про визнання його недійсним і з такими вимогами ОСОБА_1 у даній справі до суду не звертався. До того ж сам ОСОБА_1 у справі № 302/147/20 просив суд залишити його позов про визнання зазначеного заповіту недійсним без розгляду, що згідно з приписами ч. 2 ст. 257 ЦПК України не позбавляло його права і можливості повторно звернутися до суду з такою вимогою, в тому числі у цій справі. За таких обставин на даний час цей заповіт є дійсним, оскільки протилежного судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом належить ј частина (обов`язкова частка), а ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом ѕ частина спадкового майна.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 4 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді