ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №585/1788/21

Номер провадження 22-ц/816/1642/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Цвєлодуб Г.О. у м. Ромни Сумської області, повне рішення складено 13 серпня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, свої вимоги мотивував тим, що 24 березня 2021 року сторонами укладено договір позики у вигляді розписки на суму 30784 грн. Кошти отримані за договором ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 01 травня 2021 року. Проте свої зобов`язання не виконав, на телефонні дзвінки не відповідає, борг не погашає.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 30784 грн

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення дійшов помилкового висновку про неукладеність договору позики між сторонами, посилаючись на відсутність у розписці відомостей про мету отримання таких коштів, а також голослівні заяви відповідача про його перебування у трудових відносинах з позивачем та факт дорожньо-транспортної пригоди. Такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах закону. Заявник стверджує, що 02 грудня 2020 року між сторонами укладений договір оренди автомобіля, відповідно умов якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування автомобіль, який останній використовував для перевезення пасажирів за допомогою сервісу таксі. Пояснив, що наприкінці березня ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити 31 000 грн для оплати навчання у вищому навчальному закладі, обіцяв повернути кошти протягом місяця, отримавши дохід від перевезення пасажирів та з допомогою батьків. Цього ж дня ОСОБА_1 надав відповідачеві кошти у розмірі 30784 грн, про що останній склав розписку, зобов`язавшись повернути позику до 31 травня 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечив проти її задоволення і вважає, що судом першої інстанції належним чином повно та всебічно досліджені обставини та докази у справі, надана об`єктивна правова оцінка всім наявним в матеріалах справи доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики між сторонами не укладався, оскільки відповідач категорично заперечив факт отримання ним коштів від позивача, що також не спростовано матеріалами справи. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у ОСОБА_1 не може безумовно свідчити про існування договору позики між сторонами, за відсутності доказів отримання відповідачем заявленої суми коштів.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що 24 березня 2021 року сторонами укладений договір позики, про що ОСОБА_2 власноручно склав розписку наступного змісту: « Я ОСОБА_2 , НОМЕР_1 паспорт, виданий Роменським МВ УДМС України в Сумській області 15 липня 2015 року, проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , цією розпискою підтверджую, що 24 березня 2021 року отримав від громадянина ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Красилівським РВ УДМС України в Хмельницькій області 08 червня 2005 року, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , грошову суму 30784 грн. Я зобов`язаний повернути вищевказану суму 30784 грн громадянину ОСОБА_1 в повному обсязі до 01 травня 2021 року» (а.с. 9, 81).

ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором не виконав, кошти своєчасно не повернув.

На підтвердження своїх заперечень щодо укладання договору позики, ОСОБА_2 надав до суду договір оренди автомобіля від 02 грудня 2020 року, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар), підписаний лише орендарем, акти приймання-передачі автомобілів датовані 02 грудня 2020 року, 18 лютого 2021 року, 01 березня 2021 року, підписані лише орендарем ОСОБА_2 (а.с. 39-40); фотографії автомобіля з пошкодженням передньої лівої частини, який неможливо ідентифікувати за номерним знаком (а.с. 41-42); наряд-замовлення на виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту автомобіля від 24 березня 2021 року на загальну суму 27784 грн без зазначення індивідуалізуючих ознак транспортного засобу (а.с. 44), скрін-шоти переписки у Меседжері за період з 30 березня 2021 року по 05 червня 2021 року зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_3 отримував заробітну плату зі служб таксі Болт, Уклон, Убер, за рахунок якої здійснювалось, зокрема, погашення заборгованості невстановленого походження, розмір якої станом на 30 березня 2021 року становив 32392 грн (а.с. 45-54).

Проте зазначені докази не підлягають врахуванню судом, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, а саме належного підтвердження доводів відповідача щодо відсутності факту отримання ним суми позики, а також підтвердження часткового погашення ним заборгованості за розпискою.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З аналізу зазначених норм вбачається, що належним доказом на підтвердження факту укладання договору позики законодавець визначив розписку позичальника або інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 24 березня 2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 30784 грн, про що власноручно склав розписку.

Відповідач зобов`язався повернути кошти у зазначеному розмірі до 01 травня 2021 року.

Позичальник не оспорював договір позики від 24 березня 2021 року на тій підставі, що грошові кошти на справді не були ним одержані від позикодавця, з відповідним позовом до суду не звертався.

Належних доказів погашення заборгованості за договором ОСОБА_2 не надав, як до місцевого суду, так і до суду апеляційної інстанції.

Розписка від 24 березня 2021 року перебувала у позикодавця ОСОБА_1 , що також є підтвердженням невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Колегія суддів установивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем; кошти, отримані у позику не повернуті; врахувавши встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості у розмірі 30 784 грн.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

За правилом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 березня 2021 року у розмірі 30784 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, у розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук