ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9532/21 Справа № 212/6676/21 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Євтодій К.С.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2021 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 31 серпня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він протягом періодів з 23.03.1998 року по 11.09.2020 року та працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» внаслідок чого захворів на професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 08 червня 2021 року позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням з 31.05.2021 року до 01.06.2022 року з наступним переоглядом.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його порушуються його нормальні життєві звички, він позбавлений можливості реалізовувати свої бажання та вести повноцінний спосіб життя. Зазначив, що через значну втрату професійної працездатності він відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почутті розпачу, дратівливості, страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів та кашлі, що спричиняє дискомфорт та задуху.

Вказав на те, що його самопочуття не поліпшується, негативні зміни, які сталися є незворотними. Розмір моральної шкоди оцінив в сумі 390 000 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок професійного захворювання задоволені частково.

Стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 195 000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави судовий збір у розмірі 1 950 гривень 00 копійок.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» в апеляційній скарзі не погоджується з ухваленим судовим рішенням, вважає його незаконним і необґрунтованим, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

При цьому скаржник зазначає, що у п.20 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.04.2021 року не вказано конкретних посадових осіб підприємства, які відповідальні за виникнення у позивача професійних захворювань. Вказує, що члени комісії висловили окрему думку про те, що Відповідач, як роботодавець не винен у виникненні у позивача професійних захворювань, оскільки умови праці в яких працював позивач не створювалися ш. «Родіна», а є наслідком недосконалості технології розробки корисних копалин підземним способом, в результаті чого на робочому місці параметри шкідливих факторів перевищували гранично-допустимий рівень. Відповідач вважає, що оскільки позивач ОСОБА_1 не подбав про власну безпеку та здоров`я, відповідно, відповідальність за виникнення професійних захворювань лежить безпосередньо на самому позивачеві, тому правові підстави для відшкодування підприємством моральної шкоди ОСОБА_1 відсутні.

Окрім того, відповідач вказує на те, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції є явно завищеним та не відповідає вимогам розумності та справедливості, визначений без урахування вини позивача та відсутності вини відповідача та сталій судовій практиці у справах з аналогічним предметом спору.

Також, відповідач вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт наявності у останнього моральної шкоди, а також її розмір, оскільки надані ним докази лише підтверджують виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання, проте останні жодним чином не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу.

Окрім того, суд першої інстанції стягнув на користь позивача 195 000 грн. моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб, що не відповідає нормам Податкового кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Погорілецька А.В., посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, ухваленого на основі повного і всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу сторони відповідача та просив рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених в апеляційній скарзі, представника позивача ОСОБА_3 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача з викладених у відзиві підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 23.03.1998 року по 11.09.2020 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Кривбасзалізрудком», працюючи на різних посадах. Звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КзПП України, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 10-11).

У медичному висновку ДУ «УКРАЇНСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ІНСТИТУТУ ПРОМИСЛОВОЇ МЕДИЦИНИ» 703 від 06.04.2021 року визначено, що підставою для встановлення характеру професійного захворювання стала праця в шкідливих умовах 20 років 10 місяців у шкідливих умовах (а.с.19-20).

Пунктом 7 інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання (отруєння), складеною ГУ ДЕРЖПРАЦІ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОБЛАСТІ від 27.10.2020 року за №181/4.6-11 відображено професійний маршрут та трудова діяльність позивача, а саме 01.09.1991 року - 24.05.1995 року - навчання в ПТУ, 21.06.1995 року - 18.11.1996 року - служба в армії, 23.01.1997 року по 09.03.1998 року - інспектор воєнізованої охорони, АТ «СУХА БАЛКА»; 23.03.1998 року по 20.04.1999 року - машиніст ПНН, шахта «Родіна»; 20.04.1999 року по 11.11.1999 року - бурильник шпурів, шахта «Родіна», 11.11.1999 року по 11.09.2020 року - прохідник шахти «Родіна» ПАТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» (а.с. 21-23).

Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 квітня 2021 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме робота позивача протягом 20 років 10 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, а саме: вібрація локальна- еквівалентний корегований рівень віброшвидкості на 2дБ перевищував допустимий рівень згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації» та складав 114дБ при ГДР -112дБ; важкість праці- маса вантажу, що підіймається постійно та переміщується вручну, перевищувала на 10 кг і складала 40 кг при допустимій до 30 кг., періодичне перебування у робочій позі стоячи 80,6% при допустимому до 60%; пил переважно фіброгенної дії- концентрація пилу переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала гранично - допустиму в 1, 95 рази і складала 3, 9 мг/м3 при ГДК 2, 0мг/м3 (а.с. 12-14).

Відповідно до висновку МСЕК від 08.06.2021 року серії 12 ААА № 059825 ОСОБА_1 первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з 31.05.2021 року по 01.06.2022 року, з наступним переоглядом 01.05.2022 року (а.с.17).

Постановою ФОНДУ СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ УКРАЇНИ № 12011/10020378/1/1 від 24.06.2021 року потерпілому ОСОБА_1 номер справи 10020378 призначено одноразову допомогу в разу стійкої втрати працездатності в сумі 25 083, 50 гривень (а.с.38)

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві, правонаступником, якого на теперішній час є АТ «Кривбасзалізрудком» (ПАТ «Кривбасзалізрудком»), тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і не погоджується з доводами Відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно п.3 ч.1ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.

Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійних захворювань, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи відповідача. щодо завищеного розміру моральної шкоди.

Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, врахував конкретні обставини по справі, характер і тривалість моральних страждань позивача, які останній відчуває внаслідок професійних захворювань, ступень втрати останнім професійної працездатності 65 %, з встановленням третьої групи інвалідності, значний період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, майже 21 рік, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості визначив до стягнення компенсацію перенесених моральних страждань, пов`язаних трудовими професійними захворюваннями та зміною звичного ритму життя у розмірі 195 000,00 грн., і колегія суддів повністю погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, тому відхиляє доводи апеляційної скарги сторони відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди.

Слід зазначити, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Не заслоговують на увагу і доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі №180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: