Справа № 132/2299/20
Провадження № 22-ц/801/2131/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуСправа № 132/2299/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16.07.2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Сєліна Є.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди. Вказала, що на підставі трудового договору від 03.10.2014р. вона працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця. Наказом №9 від 17.07.2018 року її звільнено з роботи на підставі п.4 чт.40 КЗпП. Вважаючи вказане звільнення незаконним 18.09.2018 року вона звернулась до Калинівського районного суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Рішенням Калинівського районного суду від 05.08.2019 року вказаний позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ №9 від 17.08.2018 року про її звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України; поновлено її на посаді продавця у ФОП ОСОБА_3 з 17.08.2018 року; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.08.2018 року у розмірі 43793,21 грн.; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Вирішено питання судових витрат. Постановою Вінницького апеляційного суду від 04.12.2020 року вказане рішення суду скасовано та відмовлено їй у задоволенні позовних вимог. На підставі цієї постанови було скасовано наказ №5/к від 29.08.2019 року та запис в трудовій книжці про її поновлення на роботі. Оскільки наказ про звільнення залишився чинним, а грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період з 04.10.2014р. по 17.08.2020 р. на момент звільнення їй не була виплачена, 22.04.2020 року вона звернулась до відповідача з письмовою вимогою про сплату їй 6577,49 грн, яка отримана ним 27.04.2020 року проте залишена без відповіді. Вважає, що ОСОБА_2 вчасно не проведено з нею розрахунок при звільненні, в зв`язку з чим останній відповідно до вимог ст.117 КЗпП зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку. Враховуючи викладене та заяву про уточнення позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 6 577,49 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.04.2020 року, виходячи із розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 303,72 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Калинівського районного суду від 16.07.2021 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом всіх обставин справи, просила рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Зазначила, що суд невірно оцінив докази у справі, внаслідок чого неповно з`ясував обставини справи щодо нарахування, розміру та факту виплати належної їй грошової компенсації при звільненні та здійснив висновки, які їм не відповідають. Вказала, що суд не правильно зарахував в якості виплати їй відповідачем грошової компенсації 3513,42 грн., оскільки ці кошти були виплачені як заробітна плата за один місяць на підставі рішення Калинівського районного суду від 05.08.2019 року. Крім того, отримавши 27.04.2020 року її письмову вимогу про розрахунок відповідач вчасно не виплатив належні їй при звільненні грошові кошти у розмірі 6577,49 грн., а тому з нього підлягає стягнення на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки вказаними діями відповідача було порушено її законні права, вважає, що їй заподіяна також моральна шкода, яка полягає у перенесенні нею моральних страждань, що виражаються у перебуванні в стані постійного напруження та стресу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів вирішено призначити в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд встановив, що на підставі наказу ФОП ОСОБА_2 № 3 від 03.10.2014р. ОСОБА_1 була прийнята на роботу продавцем, а згідно наказу ФОП ОСОБА_2 від 17.08.2018р. № 9, її було звільнено з 17.08.2018р. за прогул без поважних причин, а саме відсутність на роботі в період часу з 24.07.2018р. по 30.07.2018р., на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 05.08.2019 року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ №9 від 17.08.2018 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено її на посаді продавця у ФОП ОСОБА_3 з 17.08.2018 року; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.08.2018 року у розмірі 43793,21 грн.; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 04.12.2020 року зазначене рішення суду скасовано та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

На день звільнення ОСОБА_1 належало до виплати 6372,94грн., які вона відмовилась отримати, що підтверджується відомістю на виплату готівки № 16 за серпень 2018 року.

Поштовим переказом від 08.08.2019 року ОСОБА_2 перераховано ОСОБА_1 в якості компенсації розрахунку при звільненні грошові кошти у розмірі 3513,42 грн., а поштовим переказом від 22.01.2020 року ним переховано останній кошти у розмірі 2924,50 грн. Загальна сума перерахованих ОСОБА_1 коштів становить 6373,42грн. (3513,42 грн.+2860 грн.).

Відповідно до табелю робочого часу ОСОБА_1 набула права на щорічну відпустку, яка відповідно графіка відпусток за 2018 рік мала бути в серпні 2018 року, однак не скористалась нею. З наказом про звільнення ОСОБА_1 була не згодна, від підпису його відмовилась, а при отриманні трудової книжки відмовилась від розрахунку. За результатами інспекційного відвідування порушень чинного трудового законодавства ФОП ОСОБА_2 не виявлено.

23.01.2020 року трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було знято з реєстрації в державній службі зайнятості після надання документів, що підтверджують факт проведення повного розрахунку по заробітній платі з ОСОБА_1 на день її звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що відповідач не допустив порушень трудового законодавства , оскільки грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки була виплачена позивачеві в передбаченому законом порядку та строки. Позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження протиправності дій відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з підстав відсутності порушення відповідачем норм трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що після отримання її письмової вимоги про розрахунок відповідач вчасно не виплатив належні їй при звільненні грошові кошти, а тому з нього підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч 1. ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

До такого висновку дійшла Велика Палата у правовій позиції в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ,згідно ст.79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи і наявних у ній доказів вбачається, що в день свого звільнення 17.08.2018 року ОСОБА_1 не працювала, а тому належні їй при звільненні грошові кошти мають бути виплачені їй у строки не пізніше наступного дня після пред`явлення нею вимоги про розрахунок. Оскільки ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про виплату компенсації за невикористану відпустку 22.04.2021 року, а грошові кошти були перераховані їй відповідачем поштовими переказами 08.08.2019 року та 22.01.2020 року, висновок суду про те, що на час пред`явлення позивачем вимоги обов`язок розрахунку був відповідачем виконаний, є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що поштовий переказ грошових коштів від 08.08.2019 року у розмірі 3513,42 грн. є виплатою позивачу заробітної плати за один місяць на підставі рішення Калинівського районного суду від 05.08.2019 року є безпідставними, оскільки ця обставина не доведена ОСОБА_1 достатніми і допустимими доказами. З матеріалів справи, відомостей про нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, не вбачається, що розмір її середнього заробітку за місяць становить 3513,42 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди взагалі не містять доводів в чому полягає неправильність рішення суду в цій частині. Суд, не встановивши фату несвоєчасної виплати ОСОБА_2 компенсації і його вини у цьому, вірно відмовив у стягненні з нього моральної шкоди.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі належними, допустимими та достатніми доказами не підтвердженні, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського суду Вінницької області від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.В. Оніщук