Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 361/6689/18

провадження № 61-10872св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року в складі судді Сердинського В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року в складі колегії суддів: Літвінського С. В., Березовенко Р. В., Нежури В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення грошових коштів у розмірі 18 923 940, 00 грн, що еквівалентно 724 500, 00 дол. США.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу позику у розмірі 18 923 940, 00 грн, що еквівалентно 724 500,00 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, 13 червня 2017 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивачем в іпотеку було передано садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій він розташований (далі - садовий будинок та земельна ділянка).

30 липня 2018 року позивач повністю повернула позику відповідачу у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалент 724 500, 00 дол. США на день укладення договору позики.

Про отримання цих грошових коштів від позивача, відповідачем ОСОБА_2 було складено відповідну заяву, підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., та розірвано договори іпотеки та позики.

30 липня 2018 року було укладено договір про розірвання договору позики. Згідно умов цього договору, представник позичальника повернув позикодавцю отриману позику в розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалент 724 500,00 дол. США. Цим договором визначено, що чоловік позикодавця надав згоду на підписання та укладення вказаного договору від 13 червня 2017 року за реєстровим номером 3036.

Того ж дня, між сторонами позову було укладено договір за реєстровим номером 3324 про розірвання іпотечного договору від 13 червня 2017 року. Згідно пунктів 7 та 8 цього договору, чоловік відповідача надав згоду на його укладення.

Однак, після повернення позичених коштів відповідачу ОСОБА_2 , та розірвання договору позики та іпотеки, позивачу стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 25 квітня 2018 року за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2018 року здійснила продаж садового будинку, переданого позивачем в іпотеку, за 11 005 782, 00 грн - ОСОБА_5 .

Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу, право на продаж предмету іпотеки належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки, посвідченого 13 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. за реєстровим № 3038, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцю.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу, продавець (відповідач) стверджує, що він за 30 днів до укладення цього договору повідомив іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу від свого імені будь-якій особі - покупцю.

Проте, позивач як іпотекодавець не отримував такого повідомлення та не був обізнаний про звернення у власність відповідачем предмету іпотеки та подальше його відчуження третій особі, про що свідчать його дії по поверненню позики.

За таких обставин, відповідач не повідомивши позивача про звернення стягнення в рахунок боргу на предмет іпотеки, та, в подальшому, продавши предмет іпотеки, не мала правових підстав отримувати від позивача повернення позики, а тому отримання грошових коштів відповідачами без належної правової підстави є незаконним володінням чужим майном. Сума позики є безпідставно отриманою відповідачами та повинна бути повернута позивачу.

Оскільки чоловік відповідача надав письмову згоду на надання позики позивачу, вважається, що грошові кошти, що були предметом позики є спільним сумісним майном подружжя, відтак, предмет іпотеки перейшов у спільну сумісну власність подружжя, отже, в подальшому, був проданий в інтересах сім`ї.

На підставі вищевикладеного та у зв`язку з тим, що в добровільному порядку відповідачі повертати позивачу безпідставно отримані кошти відмовляються, позивач просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентно 724 500,00 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 , продавши предмет іпотеки, не мала правових підстав вимагати від позивача повернення позики, а тому отримання грошових коштів внаслідок продажу предмету іпотеки є незаконним володінням чужим майном. Також судом враховано, що позивачем не надано суду доказів того, що вона повернула позикодавцеві ОСОБА_2 позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості), що були передані їй відповідачем у строк та в порядку, що встановлений договором позики від 13 червня 2017 року, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові. Також правильним є висновок суду першої інстанції, про те, що позивачем не надано суду доказів того, що вона повернула позикодавцеві ОСОБА_2 позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості), що були передані їй відповідачем у строк та в порядку, що встановлений договором позики від 13 червня 2017 року.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

23 липня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставинам справи, що мають значення для справи.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що після продажу в рахунок боргу предмет іпотеки, в подальшому не мала правових підстав отримувати від позивача повернення позики в повному обсязі, а тому отримання таких коштів відповідачами є безпідставним утриманням ними та повинні бути повернені позивачу, оскільки відповідачем вже було задоволені свої вимоги шляхом продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця, що є одним із способів позасудового вирішення спору.

Суди попередніх інстанцій не правильно установили справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено припинення правовідносин позики та іпотеки, надали хибну правову оцінку заяві ОСОБА_2 , що підтверджує факт передання їй позивачем запозичених коштів, проігнорували обставину повернення оригіналу договору позики позивачці під час нотаріального посвідчення договору про його розірвання, не надали юридичної оцінки підставі складення ОСОБА_2 заяви про відкликання своєї заяви від 30 липня 2018 року про повернення їй позики, не застосували статті 545, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до спірних правовідносин, надали помилкову правову оцінку тексту договору про розірвання договору позики із вказівкою про повернення позики до його підписання, не встановили відсутності законодавчо визначеної можливості повернення позивачу іпотечного нерухомого майна, відчуженого позикодавцем третій особі при умові отримання від боржника позики і грошовому виразі.

Якби, сторонами спору погоджено було проведення розрахунку за договором позики шляхом передачі у власність іпотекодержателя предмету іпотеки, то сторони вказали б про цю обставину у заві/розписці від 30 липня 2018 року та в договорах про розірвання позики та іпотеки. Проте, ні один доказ не свідчить про проведення повного розрахунку позивачем шляхом відчуження від її імені предмету іпотеки третій особі.

В касаційній скарзі заявник посилається на висновки Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 354/416/13 (провадження № 61-21317св18), від 03 червня 2020 року у справі № 461/9270/18 (провадження № 61-5094св20), від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18), від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17 (провадження № 61-45869св18).

Також в касаційній скарзі заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 545, 628 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме відсутня правова позиція Верховного Суду щодо припинення правовідносин сторін і повернення позики у випадках, якщо таке повернення оформлене договором розірвання договору позики та іпотеки. І чи є ці договори належним доказом повернення боржником позики позикодавцеві, чи змінюють вони собою повернення боргового документу (розписки, договору позики) боржнику.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2020 року адвокат ОСОБА_2 - Грекова Л. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи ізБроварського міськрайонного суду Київської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у серпні 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

13 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики (а. с. 13-16).

Згідно умов даного договору, ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 позику в розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентно 724 500,00 дол. США з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2017 року.

Пунктом 18 цього договору передбачено, що цей договір укладено в трьох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса, другий у позичальника, а третій у позикодавця, який зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою по одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.

На підтвердження отримання коштів ОСОБА_1 надала розписку про отримання коштів (а. с. 68).

В забезпечення виконання зобов`язання за цим договором, 13 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно умов якого, позивачем в іпотеку було передано садовий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій він розташований з кадастровим номером :02:014:0137, площею 0,2041 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва (а. с.17-20).

Вказаним договором передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язання за будь-яким з вищевказаних основних договорів, що обумовлюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (пункт 2.1 договору).

05 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме садового будинку загальною площею 715, 7 кв. м, житловою площею 253,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований за цією ж адресою з кадастровим номером :02:014:0137, площею 0,2041 га.

Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що право на продаж предмета іпотеки належить іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцю (а. с. 21-22).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 30 липня 2017 року, нею отримано від ОСОБА_1 повний розрахунок, а саме 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентом суми 724 500,00 дол. США (а. с. 23).

30 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору позики, відповідно до умов якого сторони уклали цей договір про розірвання договору позики, що був укладений ними 13 червня 2017 року, згідно якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у вигляді позики, а позичальник повернув позикодавцю в повному обсязі всі отримані кошти за вищевказаним договором. До підписання цього договору представник позичальника, повернув позикодавцю отриману позику у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентом 724 500,00 дол. США. При цьому сторони підтверджують усім, кого це стосується, що фактом повернення грошових коштів, та повного розрахунку є цей договір про розірвання (а. с. 24-25).

Того ж дня, сторони уклали договір про розірвання іпотечного договору (а. с. 26-27).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (частина друга статті 545 ЦК України).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що 30 липня 2018 року вона повністю повернула позику відповідачу у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалент 724 500, 00 дол. США на день укладення договору позики. Про отримання цих грошових коштів від позивача, відповідачем ОСОБА_2 було складено відповідну заяву, підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., та цього ж дня сторонами було укладено договори про розірвання договору іпотеки та позики. Однак після повернення позичених коштів відповідачу, та розірвання договорів позики та іпотеки, позивачу стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 25 квітня 2018 року за договором купівлі-продажу здійснила продаж спірного нерухомого майна, переданого позивачем в іпотеку, за 11 005 782, 00 грн - ОСОБА_5 . Цей договір купівлі-продажу було укладено на підставі застереження, який міститься в іпотечному договорі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 , продавши предмет іпотеки, не мала правових підстав вимагати від позивача повернення позики, а тому отримання грошових коштів внаслідок продажу предмету іпотеки є незаконним володінням чужим майном. Також судом враховано, що позивачем не надано суду доказів того, що вона повернула позикодавцеві ОСОБА_2 позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості), що були передані їй відповідачем у строк та в порядку, що встановлений договором позики від 13 червня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі положеннями статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Таких доводів не містить і касаційна скарга.

Тому колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваних рішень без змін.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що дійшовши висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін, колегія суддів враховує, що як встановлено з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2020 року у справі № 361/4686/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року та постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним договір іпотеки від 13 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., предметом якого є садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий № :02:014:0137 площею 0,2041 га, цільове призначення для ведення садівництва, що по АДРЕСА_1 , в іншій частині відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук