Дата документу 28.10.2021
Справа № 334/6841/21
Провадження № 2/334/3945/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

в складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

за участю секретаря - Алейнікової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані вона та її син ОСОБА_2 , який на протязі 4 років, у вказаній квартирі не проживає, в результаті чого позивач позбавлена можливості безперешкодно користуватися вказаною кімнатою, здійснювати відносно неї будь-які законні дії.

Відповідач ОСОБА_2 вже 4 роки проживає у Сполучених Штатах Америки, закінчив шкільний навчальний заклад та отримав посвідчення водія. У Сполучених Штатах Америки відповідач планує пройти військову службу та вступити до вищого навчального закладу. Наміру повертатися на територію України та відповідно проживати за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач не має наміру.

Позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, подали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, електронною поштою на адресу суду надійшла заява, в якій відповідач просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечуває та повідомив, що повертатися на територію України та проживати за адресою своєї реєстрації не бажає.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, правом на надання пояснення щодо позову не скористався.

У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши надані докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 4 75/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Частиною 2 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що 16.12.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Від вказаного шлюбу позивачка має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2014 року у справі № 334/4121/14-ц, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

На момент фактичного припинення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шлюбних відносин, синові ОСОБА_2 виповнилося 5 років, який залишився проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ордеру № 402 серії «Г» на житлову площу в гуртожитку від 14.04.2015 року, який видано на підставі рішення міськвинкому № 140/8 від 27.03.2015 року, основним наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 , яка має склад родини: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після досягнення 15 років, для постійного місця проживання ОСОБА_2 переїхав до Сполучених Штатів Америки, а саме: до свого батька ОСОБА_3 , який проживає там на протязі останніх 14 років.

12.08.2016 року відповідач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон (закордонний паспорт), строком до 12.08.2020 року, а 14.11.2017 року відповідач отримав візу до Сполучених Штатів Америки.

Фактично до Сполучених Штатів Америки відповідач виїхав 26.01.2018 року.

30.06.2020 року у посольстві України в Сполучених Штатів Америки відповідач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон (закордонний паспорт), строком до 30.06.2030 рік.

Відповідач ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Протягом останніх 4 років відповідач ОСОБА_2 проживає у Сполучених Штатах Америки, закінчив шкільний навчальний заклад та отримав посвідчення водія, про що до суду були надані відповідні документи. У Сполучених Штатах Америки відповідач планує пройти військову службу та вступити до вищого навчального закладу. Наміру повертатися на територію України та відповідно проживати за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач не має і не бажає.

З 2017 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, самостійно покинув житло, особистих речей його в квартирі не має, оплату за користування житлом не здійснює, позивач не чинить відповідачу перешкод в користуванні житлом.

Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що відповідач будучи повнолітньою особою, за власним бажанням змінив місце свого проживання та не проживає за вищевказаною адресою понад 4 роки, виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, а тому є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_1 .

На час розгляну справи по суті в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказана кімната не приватизована та у власності інших осіб не знаходиться.

З урахуванням вказаних обставин, позивачка позбавлена можливості вільно користуватися вказаною квартирою, здійснювати відносно неї будь-які законні дії, приватизувати та інше.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Факт не проживання відповідача в квартирі більше ніж шість місяців, є підставою згідно ст. ст. 71,72 ЖК України для визнання її такою, що втратила право користування квартирою.

З представлених суду документів вбачається, що відповідач є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , тому як, він відсутній за вказаною адресою понад 6 місяців. Відповідач відсутній за вказаною адресою досить тривалий проміжок часу та не виявляє бажання повертатись для проживання в Україні.

Відповідно до ст. 103 ЖК Української РСР, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Відповідно до ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 10959 св 20 (ЄДРСР У № 93336396).

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин

Таким чином, аналізуючи у сукупності докази, суд приходить до висновку, що відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки не мешкає за вищезазначеною адресою понад 6 місяців.

Керуючись статтями: 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, статтями: 64, 71, 72, 103, 107 ЖК України, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ісаков Д.О.